Бих желал да ви покажа как
архитектурата е помогнала
да се промени животът на моята общност
и как е открила възможности за надежда.
По рождение съм от Буркина Фасо.
Според Световната банка, Буркина Фасо
е една от най-бедните страни в света,
но какво представлява
да израстнеш в място като това?
Аз съм пример за това.
Роден съм в малко селце, наречено Гандо.
В Гандо нямаше електрически ток,
нямаше достъп до чиста питейна вода и нямаше училище.
Но моят баща искаше
да се науча да чета и пиша.
Поради тази причина, аз трябваше напусна семейството си,
когато бях на седем години и да живея в град,
далеч от моето селo
без никаква връзка със семейството ми.
И на това място седях
в клас, подобен на този,
с повече от 150 други деца
и това продължи шест години.
През това време, веднъж се случи да отида на училище
и да разбера, че един от моите съученици е загинал.
Днес, не много е променено.
Все още няма електричество в моето село.
Хора продължават да умират в Буркина Фасо
и достъпът до чиста питейна вода
все още е голям проблем.
Аз имах късмет. Бях късметлия, защото това е факт от живота
когато израстваш в място като това.
Но аз бях късметлия.
Спечелих стипендия.
И можех да отида да уча в Германия.
Затова сега, предполагам,
няма нужда да ви обяснявам колко голяма привилегия
е за мен да съм тук пред вас днес.
От Гандо, моето родно място в Буркина Фасо,
до Берлин в Германия да стана архитект
е голяма, голяма крачка.
Но какво да правиш с тази привилегия?
Откакто бях студент искам да създам
по-добри възможности за други деца в Гандо.
Просто исках да използвам своите способности и да построя училище.
Но как да го направиш докато си все още судент
и нямаш никакви пари?
О да, аз започнах да рисувам
и молех за пари.
Но набирането на средства не беше лесна работа.
Аз дори помолих съучениците си
да харчат по-малко пари за кафе и цигари
и да спонсорират моя училищен проект.
И наистина чудно е, че две години по-късно
аз събрах 50 000 щатски долара.
Когато се прибрах в Гандо
да споделя добрата новина
моите хоря бяха извън себе си,
но когато разбраха,
че планувах да използвам глина
бяха шокирани.
"Постройка от глина не би могла да издържи през дъждовния сезон,
а Франсис иска от нас да я използваме и да построим училище.
Затова ли той прекара толкова много време
в Европа да учи,
вместо да работи с нас на полето?"
Моите хора строят постоянно с глина,
но не виждат никакъв напредък с калта.
Затова трябваше да убедя всички.
Започнах да говоря с хора от общността
и успях да убедя всеки,
и започнахме работа.
И жените, и мъжете,
всеки от селото
беше част от строителния процес.
Беше ми позволено да използвам дори традиционни методи.
Значи, например глинен под,
младите мъже идват и стоят ето така, тъпчейки
час след час,
и тогава техните майки идват,
и те започват да тъпчат по този начин,
с часове, давайки вода и тъпчейки.
И тогава полировчиците идват.
И те започват да полират с камъни с часове.
И след това разполагаш с този резултат,
изключително фин под, като дупе на бебе.
(Смях)
Не е обработвано на Фотошоп. (Смях)
Това е училището, построено с хора от общността.
Стените са изцяло направени
от компресирани глинени блокове от Гандо.
Покривната структура е направена
от евтини стоманени пръти,
които обикновено са скрити в бетон.
И класната стая, таванът е направен
от двете неща заедно.
В това училище имаше проста идея:
да се създаде уют в класната стая.
Не забравяйте, че може да достигне 45 градуса в Буркина Фасо,
затова с обикновена вентилация
аз исках да направя класната стая
подходяща за преподаване и учене.
И това е проектът днес,
12 години по-късно, все още в отлично състояние.
И децата, те го обожават.
И за мен, и за моята общност,
този проект беше огромен успех.
Той създаде възможности
повече проекти да бъдат осъществени в Гандо.
Аз можех да направя още много проекти
и тук ще споделя с вас
само три от тях.
Първият е разширението на училището, разбира се.
Как да обясниш чертежи и инжинерство
на хора, които нито могат да пишат, нито да четат?
Започнах да строя прототип като този.
Начинанието беше да се построи глинен свод.
Затова тогава, аз скочих отгоре ето така,
с моят екип, и проработи.
Общността гледаше. Все още работи.
Значи можем да строим. (Смях)
И ние продължихме да строим, и това е резултатът.
Децата са щастливи и те обожават това.
Общността е много горда. Ние успяхме.
И дори животни, като тези магарета,
обичат нашите постройки.
(Смях)
Следващият проект е библиотеката в Гандо.
И забележете, този път ние се опитахме да въведем
различни идеи в нашите строежи,
но често нямаме достатъчно материал.
Нещо, което имаме в Гандо са глинени саксии.
Искахме да ги използваме, за да създадем отвори.
Затова просто ги занасяме, както виждате,
до строителния обект.
Започваме да ги режем
и след това ги поставяме отгоре на покрива
преди да излеем бетона,
и постигаме този резултат.
Отворите позволяват на горещия въздух да излезе навън
и на светлината да проникне вътре.
Много просто.
Моят най-скорошен проект в Гандо
е гимназия.
Бих искал да споделя това с вас.
Нововъведението в този проект
е да "излееш" кал както изливаш бетон.
Как лееш кал?
Започваме да правим много хоросан, както виждате,
и когато всичко е готово,
когато знаеш коя е най-добрата рецепта
и най-добрата форма,
започваш да работиш с общността.
И понякога мога да си тръгна.
Те ще го направят сами.
Така успях да дойда да говоря пред вас.
Друг фактор в Гандо е дъждът.
Когато дойде дъжда,
ние бързаме да предпазим нашите крехки стени
от него.
Не вярвайте на Кристо и Жан-Клод.
Това е просто как предпазваме нашите стени.
(Смях)
Дъждът в Буркина Фасо идва много бързо
и след това има наводнения
навсякъде в страната.
Но за нас дъждът е хубаво нещо.
Той носи пясък и дребни камъни в реките,
които са ни необходими, за да строим.
Просто изчакваме дъжда да мине.
Вземаме пясъка и го смесваме с глина,
и продължаваме да строим.
Това е всичко.
Проектът Гандо винаги е бил свързан с обучаването на хората,
защото аз просто исках някой ден,
когато падна и умра,
поне един човек от Гандо
да продължава да върши тази работа.
Но бихте били изненадани. Аз все още съм жив.
(Смях)
И сега моите хора могат да използват своите способности
да печелят пари за себе си.
Обикновено, за да спечелиш пари като млад мъж от Гандо,
трябва да напуснеш провинцията
и да отидеш в града, понякога да напуснеш страната,
и някои никога не се връщат,
което заслабва общността.
Но сега те могат да останат в страната
и да работят на различни строителни обекти,
и да изкарват пари, за да изхранват семействата си.
Има ново качество в тази работа.
Да, знаете го.
Спечелил съм много награди чрез тази работа.
Със сигурност, тя откри възможности.
Санах известен.
Но причината, поради която правя това, което правя
е моята общност.
Когато бях дете
и ходех на училище,
аз се прибирах в Гандо за всяка ваканция.
В края на всяка ваканция
трябваше да се сбогувам с общността
и ходех от жилище на жилище.
Всички жени в Гандо биха разгърнали дрехите си ето така
и биха ми дали последното си пени.
В моята култура тове е знак на дълбока привързаност.
Като седем годишно хлапе, бях изумен.
Един ден попитах майка си:
"Защо всички тези жени ме обичат толкова много?"
(Смях)
Тя просто отговори:
"Те допринасят за изплащането на твоето образование,
надявайки се, че ще успееш
и някой ден ще се завърнеш и помогнеш
за подобряването на качеството на живот в общността."
Сега се надявам, че съм бил способен да накарам
моята общност да се гордее с мен чрез тази работа,
и се надявам, че съм бил способен да ви докажа силата
на тази общност,
и да ви покажа, че архитектурата
може да бъде вдъхновяваща за общностите,
да оформи тяхното собствено бъдеще.
Благодаря много. (Аплодисменти)
Благодаря ви. Благодаря ви. Благодаря ви. Благодаря ви.
Благодаря ви. Благодаря ви. (Аплодисменти)