אני עומד לדבר על כוחה של מילה מסוימת;
"ג'יהאד".
עבור רוב המכריע של המוסלמים,
הג'יהאד הוא מאבק פנימי למען האמונה.
זהו מאבק פנימי, מאבק נגד שחיתות, נגד חטא,
נגד פיתויים, תשוקה, תאוות-בצע.
זהו מאבק לנסות לחיות חיים
שנקבעו בקודים המוסריים הכתובים בקוראן.
ברעיון המקורי הזה, מושג הג'יהאד הוא חשוב
למוסלמים כמו רעיון החסד אצל הנוצרים.
זוהי מילה חזקה מאד, ג'יהאד, אם בוחנים אותה בהקשר זה,
ויש לה תהודה מסוימת כמעט מיסטית.
וזוהי הסיבה לכך שבמשך מאות שנים,
מוסלמים בכל מקום נתנו לילדיהם את השם ג'יהאד,
לבנותיהם וגם לבניהם, אותו שם
בדומה לנוצרים שקוראים לבנותיהם "גרייס" (חסד),
ולהינדים, בני עמי, שקוראים לבנותיהם "בהקטי",
שפירושו בסנסקריט "עבודה רוחנית".
אבל באיסלם תמיד היתה קבוצה קטנה,
מיעוט, שהאמינה שהג'יהאד
אינו רק מאבק פנימי אלא גם מאבק חיצוני
נגד כוחות שמאיימים על האמונה, או על המאמינים.
ואחדים מאנשים אלה מאמינים שבמאבק זה,
מותר לפעמים לאחוז בנשק.
וכך אלפי הגברים המוסלמים הצעירים
שנהרו לאפגניסטן בשנות ה-80
כדי להילחם נגד הכיבוש הסובייטי של ארץ מוסלמית,
ראו את עצמם כלוחמים בג'יהאד,
הם עשו ג'יהאד,
וכינו את עצמם "מוג'הידין",
שהיא מילה שמקורה באותו שורש כמו "ג'יהאד".
כבר שכחנו זאת, אבל באותה עת
המוג'הידין זכו לשבחים בארץ הזו, באמריקה.
ראינו בהם לוחמי קודש שניהלו
מלחמה צודקת בכופרים הקומוניסטיים.
אמריקה ציידה אותם בנשק, נתנה להם כסף,
תמכה בהם, עודדה אותם,
אבל בתוך אותה קבוצה, קבוצה זעירה, קטנה יותר,
מיעוט בתוך מיעוט בתוך מיעוט,
צצה עם תפיסה חדשה
ומסוכנת של הג'יהאד,
וכעבור זמן הגיע להנהגת הקבוצה הזו אוסמה בן לאדן,
והוא שיכלל את הרעיון,
רעיון הג'יהאד שלו היה מלחמת טרור גלובאלית,
שמכוונת בראש וראשונה נגד האויב המרוחק,
נגד הצלבנים מהמערב, נגד אמריקה.
והמעשים שהוא עשה במהלך ג'יהאד הזה
היו כל כך נוראים, כל כך מפלצתיים
ובעלי השפעה כה גדולה,
שההגדרה שלו לג'יהאד היא זו שנצרבה בתודעה,
לא רק כאן במערב.
לא ידענו שאפשר אחרת, לא עצרנו לשאול,
פשוט גרסנו שאם המטורף הזה והפסיכופטים שהלכו אחריו
קוראים למעשיהם "ג'יהאד", אז זו ודאי המשמעות של ג'יהאד.
אבל לא רק אנו. אפילו בעולם המוסלמי,
ההגדרה שלו לג'יהאד החלה להיות מקובלת.
לפני שנה הייתי בטוניס, ופגשתי את האימאם
של מסגד מאד קטן, איש זקן.
לפני 15 שנה הוא העניק לנכדתו את השם "ג'יהאד",
על פי המשמעות הישנה. הוא קיווה ששם כמו זה
ייתן לה השראה לחיות חיים רוחניים.
אבל הוא סיפר לי שאחרי ה-11.9,
הוא החל לחוש חרטה.
הוא חשש שאם יקרא לה בשם זה,
במיוחד מחוץ לבית, בפומבי,
הוא עלול להיתפס כמי שתומך ברעיון הג'יהאד של בן לאדן.
בימי שישי במסגד, הוא נשא דרשות
שניסו להשיב למילה את משמעותה המקורית,
אבל קהל המתפללים, האנשים שבאו למסגד שלו,
כבר ראו את קלטות הוידאו. כבר ראו תמונות
של המטוסים המתרסקים לתוך המגדלים, ושל המגדלים הקורסים.
כבר שמעו את בן לאדן אומר שזהו ג'יהאד,
וטוען לנצחון בו. והאימאם הזקן חשש
שדבריו נופלות על אוזניים ערלות, ואיש לא מקשיב לו.
הוא טעה, היו אנשים שהקשיבו לדבריו,
אבל מהסיבות השגויות.
ארצות הברית, באותה עת, הפעילה לחץ
על כל מדינות ערב, בנות בריתה, וביניהן טוניס,
כדי לדכא אצלן סממני קיצוניות,
ואימאם זה גילה לפתע שהוא נמצא על הכוונת
של שירותי המודיעין הטוניסאיים.
הם מעולם לא התייחסו אליו קודם לכן --
אדם זקן, מסגד קטן --
אבל כעת הם החלו לבקר אצלו,
ולפעמים היו גוררים אותו לתשאול,
ותמיד נשאלה אותה השאלה:
"מדוע קראת לנכדתך בשם 'ג'יהאד'?
מדוע אתה ממשיך להשתמש במילה 'ג'יהאד' בדרשות יום השישי שלך?
האם אתה שונא אמריקאים?
מה הקשר שלך לאוסמה בן לאדן?"
אז מבחינת סוכנות הביון הטוניסאית,
וארגונים דומים ברחבי העולם הערבי,
"ג'יהאד" זהה לקיצוניות,
הגדרתו של בן לאדן הפכה להיות ממוסדת.
זה היה הכוח שהוא הצליח לתת למילה.
וזה מילא את האימאם הזקן בצער רב.
הוא אמר לי שמכל פשעיו הרבים של בן לאדן, זה,
לדעתו, לא זכה להתייחסות מספקת, העובדה
שהוא לקח את המילה הזו, את הרעיון היפה הזה.
הוא אפילו לא לקח אלא חטף אותו,
ביזה אותו והשחית אותו,
והפך אותו למשהו שהוא מעולם הוא נועד להיות,
ואז שיכנע את כולנו שהמשמעות היתה מאז ומתמיד
ג'יהאד עולמי.
אבל הבשורות הטובות הן
שהג'יהאד העולמי, כפי שבן לאדן הגדיר אותו, כמעט והסתיים,
הוא החל לגווע הרבה לפניו,
וכעת הוא בשלבי הגסיסה האחרונים.
סקרי דעת קהל מכל רחבי העולם המוסלמי מראים
שיש מעט מאד התעניינות בקרב המוסלמים
במלחמת קודש גלובלית נגד המערב,
נגד האויב הרחוק.
זרם הצעירים שמוכנים להילחם ולמות למען מטרה זו הולך ופוחת.
המימון - שהוא לא פחות חשוב, ואולי אפילו יותר -
מקורות המימון לפעילות זו גם הם מצטמצמים.
הקנאים העשירים שהעניקו בעבר
חסות לסוג זה של פעילות, כבר אינם כה נדיבים.
מה משמעות כל זה בשבילנו, במערב?
האם זה אומר שאנחנו יכולים לפתוח את השמפניה,
להתנער מכל זה, להסיר אחריות, לישון בשקט בלילה?
לא. הסרת אחריות איננה בגדר אפשרות,
כי אם תאפשרו לג'יהאד המקומי לשרוד,
הוא יהפוך לג'יהאד בינלאומי.
ישנם הרבה סוגים
של ג'יהאד אלים בכל רחבי העולם.
בסומליה, במאלי, בניגריה,
בעיראק, אפגניסטן, פקיסטן, ישנן קבוצות שרואות עצמן
כממשיכות המורשת של אוסמה בן לאדן.
הן משתמשות ברטוריקה שלו.
הן אפילו משתמשים בשם המותג שיצר עבור הג'יהאד שלו.
כך שקיימת כעת אל קאעידה במגרב המוסלמי,
יש אל קאעידה בחצי האי ערב,
יש אל קאעידה באזור הסהר הפורה.
ישנן קבוצות נוספות – בניגריה, בבוקו האראם,
בסומליה, באל-שבאב -- וכולן מצדיעות לאוסמה בן לאדן.
אבל אם תסתכלו בקפידה,
הן לא עוסקות בג'יהאד עולמי.
אלא נלחמות על נושאים הרבה יותר מצומצמים.
ובדרך כלל בנושאים אתניים, נושאי גזע או כיתתיות,
או שאלה הינם מאבקי כוח.
לעתים קרובות אלה בעיקר מאבקי כוח
במדינה אחת, או אפילו באזור קטן בתוך מדינה אחת.
לעתים הם מתנהלים מעבר לגבול,
בין עיראק לסוריה, בין מאלי לאלג'יריה,
בין סומליה לקניה, אבל הם לא נלחמים
במלחמת ג'יהאד עולמי נגד אויב רחוק כלשהו.
אבל זה לא אומר
שאנחנו יכולים להירגע.
הייתי בתימן לאחרונה -- זהו ביתה
של הזכיינית האחרונה של אל קאעידה
שעדיין שואפת לתקוף את אמריקה, לתקוף את המערב.
זו האסכולה הישנה של אל קאעידה.
אתם אולי זוכרים את החבר'ה האלה.
הם אלה שניסו לשלוח לכאן את מחבל התחתונים,
והשתמשו באינטרנט כדי לנסות להסית
לאלימות בקרב המוסלמים האמריקאים.
אבל הם כבר הורחקו לאחרונה.
בשנה שעברה, הם השתלטו על חלק מדרום-תימן,
ושלטו בו בנוסח הטליבאן.
ואז צבא תימן נכנס לפעולה,
ואזרחים רגילים התקוממו כנגד החבר'ה האלה
וגירשו אותם, ומאז, רוב הפעילויות שלהם,
רוב ההתקפות שלהם כוונו כנגד תושבי תימן.
לכן אני חושב שהגענו כעת לנקודה שבה אנו יכולים לומר
שבדיוק כמו כל מדיניות, כל ג'יהאד הינו מקומי.
אבל זו עדיין אינה סיבה שנרפה מכך,
כי היינו כבר בסרט הזה, באפגניסטן.
כשהמוג'הידין הביסו את ברית המועצות,
אנחנו התנתקנו.
ועוד לפני שהשמפניה שלנו הפסיקה לתסוס,
הטליבאן השתלט על קאבול,
ואנו אמרנו, "זה ג'יהאד מקומי. לא הבעיה שלנו."
ואז הטליבאן מסר את מפתחות קנדהאר
לאוסמה בן לאדן, שהפך את זה לבעיה שלנו.
ג'יהאד מקומי, אם מתעלמים ממנו, הופך שוב לג'יהאד עולמי.
הבשורה הטובה היא שזה לא חייב להיות כך.
אנו יודעים כעת כיצד להילחם בו.
יש לנו הכלים. יש לנו הידע,
אנו יכולים להשתמש בלקחים שלמדנו
מהמאבק נגד הג'יהאד העולמי, הניצחון על הג'יהאד העולמי,
וליישם אותם כנגד הג'יהאד המקומי.
מה הם אותם לקחים? אנו יודעים מי הרג את בן לאדן:
צוות 6 של "אריות הים".
האם אנו יודעים, האם אנו מבינים מי חיסל את הבן-לאדניזם?
מי סיים את הג'יהאד הגלובלי?
שם מצויות התשובות לפתרון בעיית הג'יהאד המקומי.
מי חיסל את הבן-לאדניזם? נתחיל מבן לאדן עצמו.
הוא ודאי חשב שה-11.9 היה הישגו הגדול ביותר.
למען האמת, זו היתה תחילת הסוף שלו.
הוא הרג 3,000 אנשים חפים מפשע, וזה מילא
את העולם המוסלמי באימה וגועל,
והמשמעות של זה היא שרעיון הג'יהאד שלו
אף פעם לא יוכל להיות הזרם המרכזי.
הוא דן את עצמו לפעילות בשוליים המטורפים
של הקהילה שלו.
ה-11.9 לא העצים אותו; הוא חרץ את דינו.
מי הרג את הבן-לאדניזם? אבו מוסאב אל זארקאווי הרג אותו.
הוא היה המנהיג הסדיסטי במיוחד של אל קאעידה בעיראק
מי ששלח מאות מחבלים מתאבדים לתקוף
לא אמריקאים אלא עיראקים. מוסלמים. סונים וגם שיעים.
כל טענה שאל קאעידה נאלצה להיות המגינה של האיסלאם
כנגד הצלבנים מהמערב
טבעה בדמם של המוסלמים העירקים.
מי הרג את אוסאמה בן לאדן? צוות 6 של "אריות הים".
מי חיסל את הבן-לאדניזם? רשת "אל ג'זירה" עשתה זאת,
אל ג'זירה וחצי תריסר תחנות חדשות בלוויין בערבית,
מפני שהם עקפו את תחנות הטלוויזיה
הישנות שבבעלות המדינה בהרבה ממדינות אלו
שנועדו להסתיר מידע מאנשים.
אל ג'זירה סיפקה להם את המידע, הציגה בפניהם
את מה שנאמר ונעשה בשם הדת שלהם,
חשפה את הצביעות של אוסמה בן לאדן ואל קאעידה,
ואיפשרה להם, סיפקה להם את המידע
שעזר להם להסיק מסקנות משלהם.
מי הרג את הבן-לאדניזם? האביב הערבי עשה זאת,
משום שהוא התווה לצעירים מוסלמים דרך
להביא לשינוי
בצורה שאוסאמה בן לאדן, עם החזון
המוגבל שלו, לעולם לא היה מצליח להגות.
מי הביס את הג'יהאד העולמי? הצבא האמריקאי עשה זאת,
החיילים האמריקאים עשו זאת, יחד עם בנות בריתם,
שלחמו בשדות קרב רחוקים.
ואולי יום יבוא והם יזכו להערכה שהם ראויים לה על כך.
אז כל הגורמים האלה, ורבים אחרים,
שאת חלקם אפילו איננו מבינים לנמרי,
כולם חברו יחד
כדי להביס את הזוועה הגדולה של הבן-לאדניזם,
הג'יהאד העולמי, זה הצריך מאמץ קבוצתי זה.
לא כל הדברים האלה יפעלו נגד הג'יהאד המקומי.
הצבא האמריקאי לא יצעד בסך לתוך ניגריה
כדי להשתלט על בוקו הראם,
ולא סביר שצוות 6 של "אריות הים" ישתלשל בחבלים
לתוך בתי מנהיגי אל-שבאב כדי לחסל אותם.
אך רבים מגורמים אחרים אלה, שהופעלו בעבר,
הם חזקים בהרבה כעת. חצי מהעבודה כבר נעשתה.
איננו צריכים להמציא את הגלגל מחדש.
הרעיון של ג'יהאד אלים שבו נהרגים יותר מוסלמים
מבני-אדם אחרים, כבר הופרך מיסודו.
איננו צריכים לחזור לזה.
הטלוויזיה בלוויין והאינטרנט משכילים
ומעצימים צעירים מוסלמים בדרכים חדשות ומסעירות.
והאביב הערבי כבר הצמיח ממשלות,
הרבה מהן ממשלות אסלאמיסטיות,
שיודעות שכדי להגן על עצמן
עליהן לקחת אחריות על הקיצוניים שבקרבן.
אנחנו לא צריכים לשכנע אותן, אבל עלינו לעזור להן,
כי הן מעולם עד כה לא הגיעו לשלב הזה.
הבשורות הטובות הן, שוב, שהרבה דברים שהן זקוקות להם
כבר יש לנו, ואנחנו מאוד טובים בנתינה:
סיוע כלכלי, לא רק בכסף, אלא גם במומחיות,
בטכנולוגיה, בידע מקצועי,
בהשקעות פרטיות, בתנאי סחר הוגנים,
ברפואה, חינוך, תמיכה טכנית להכשרה
שתייעל את כוחות המשטרה שלהם,
ואת הכוחות ללוחמה בטרור שלהם.
יש לנו הרבה מן הדברים אלה.
חלק מהדברים האחרים שהן צריכות
קשה לנו לתת. ואולי איש איננו יודע לתת.
זמן, סבלנות, מתינות, הבנה--
את כל אלה קשה יותר לתת.
אני חי בניו-יורק כעת. רק השבוע,
נתלו כרזות בתחנות הרכבת התחתית בניו-יורק
שמתארות את הג'יהאד כפראי.
אבל בכל השנים הרבות שסיקרתי את המזרח התיכון,
מעולם לא הייתי אופטימי כמו שאני היום
כי הפער בין העולם המוסלמי למערב
מצטמצם מהר,
ואחת הסיבות הרבות לאופטימיות שלי
היא, שאני יודע שיש מיליונים,
מאות מיליוני אנשים, מוסלמים כמו האימאם הזקן ההוא
בטוניס, ששבים וגואלים מילה זו
ומחזירים לה את כוונתה המקורית, היפה.
בן לאדן מת. הבן-לאדניזם הובס.
אפשר למחוק כעת את הגדרת הג'יהאד שלו.
לג'יהאד ההוא אפשר לומר, "שלום, וברוך שפטרנו."
לג'יהאד האמיתי ניתן לומר, "ברוך שובך. מזל טוב."
תודה. (מחיאות כפיים)