ברוח דברי ז'אק קוסטו, שאמר,
"בני-אדם שומרים על מה שהם אוהבים",
ברצוני לשתף אתכם היום במה שאני הכי אוהבת באוקיינוסים,
וזה המספר והמגוון הבלתי נתפסים
של יצורים המייצרים אור אשר חיים בהם.
ההתמכרות שלי החלה עם חליפת הצלילה המוזרה הזו שנקראת וואספ.
אלה לא ראשי-תיבות -- פשוט מישהו חשב שהיא נראית כמו חרק.
היא פותחה למעשה לשימוש בתעשיית הנפט הימית
בשביל צלילה במתקני קדיחה עד לעומק של 2,000 רגל.
מייד לאחר שהשלמתי את הדוקטורט שלי,
התמזל מזלי וכללו אותי בקבוצת מדענים
שהשתמשה בה בפעם הראשונה
כמכשיר לחקר האוקיינוס.
עברנו אימונים במיכל בפורט הואנימי.
לאחר מכן הצלילה הראשונה שלי בים הפתוח
היתה בתעלת סנטה-ברברה.
זו היתה צלילת ערב.
צללתי לעומק של 880 רגל
וכיביתי את האורות.
והסיבה שכיביתי אורות היתה שידעתי שאראה
את התופעה של יצורים מייצרים אור
והמכונה פליטת אור ביולוגית.
אבל לא הייתי מוכנה בשום אופן
לכמות שהיתה שם
ולשיעור בו היתה מרהיבה.
ראיתי שרשראות של מדוזות המכונות סיפונופורס
שהיו יותר ארוכות מהאולם הזה,
שפלטו החוצה כל-כך הרבה אור
שיכולתי לקרוא את החוגות והמחוונים
בתוך החליפה ללא הפנסים,
ופליטות ונחשולים
של מה שנראה כמו עשן כחול זוהר
והתפרצויות של ניצוצות
המסתחררים מעלה בהיפלטם מהפתחים
בדיוק כמו שזורקים בול-עץ למדורה והניצוצות מהגחלים מסתחררים מעלה מעל המדורה,
אבל אלה היו ניצוצות כחולים וקפואים.
זה היה עוצר נשימה.
בדרך-כלל, אם אנשים מכירים בכלל פליטת אור ביולוגית,
זה אלה, הגחליליות.
וישנם עוד כמה יצורי יבשה שמייצרים אור,
כמה חרקים, תולעות אדמה, פטריות.
אבל באופן כללי זה נדיר על יבשה.
באוקיינוסים זה הכלל,
יותר מאשר החריג.
אם אלך לכל סביבה פתוחה של אוקיינוסים,
בכל מקום בעולם,
ואפרוש רשת מעומק של 3,000 (רגל) עד לפני-הים,
רוב היצורים,
למעשה 80 עד 90 אחוז מהיצורים
שאעלה ברשת בהרבה מקומות,
יהיו מייצרי אור.
וזה נותן כמה תצוגות תאורה די מרהיבות.
כעת ברצוני לשתף אתכם בסרטון קצר
שצילמתי מתא צלילה.
את הטכניקה הזו פיתחתי תחילה תוך כדי עבודתי
בתא צלילה חד-מושבי שנקרא Deep Rover
ואחר-כך התאמתי אותה לשימוש ב-Johnson Sea-Link,
שרואים כאן.
בחזית של עמדת התצפית,
מורכב חישוק בקוטר 3 רגל
עם אקרן מתוח על-פניו.
ויחד איתי בתוך העמדה ישנה מצלמה חזקה
שרגישה כמו עין-אדם שהתרגלה לראות בחושך מלא,
אף על-פי שהיא קצת מטושטשת.
אז מדליקים את המצלמה, מכבים תאורה.
הנצנוצים שרואים אינם פליטת אור;
זהו רק רעש אלקטרוני
של המצלמות החזקות האלו.
לא רואים פליטת אור עד שתא-הצלילה
מתחיל להתקדם במים,
ובעודו עושה זאת, יצורים המתנגשים באקרן
מקבלים גירוי הגורם להם לפלוט אור.
כאשר עשיתי זאת לראשונה,
כל מה שניסיתי לעשות היה לספור את מקורות האור.
ידעתי את מהירות התנועה שלי, ידעתי מה שטח הפנים.
כך שיכולתי לחשב כמה מאות מקורות
היו שם לכל מטר מעוקב.
אבל התחלתי להבין שאני יכולה ממש לזהות יצורים
לפי סוגי ההבזקים שהם יצרו.
וכך, כאן במפרץ מיין
בעומק 740 רגל,
אני מסוגלת לנקוב בשמם של כמעט כל מה שרואים שם ברמת המינים,
כמו ההתפוצצויות הגדולות שם, הרשפים,
הבאים ממדוזת-ריסים קטנה.
ויש שם חסילונים וסוגים אחרים של סרטנים,
ומדוזות.
היתה שם אחת ממדוזות הריסים האלו.
עבדתי עם מהנדסי אנליזת תמונות מחשב
כדי לפתח מערכות זיהוי אוטומטיות
היכולות לזהות יצורים אלה
ואז לחשב את הקואורדינטות X, Y, Z של נקודת המגע הראשונה.
יכולנו אז לעשות דברים מהסוג שאקולוגים עושים על יבשה
שזה לחשב את המרחקים מהשכנים הקרובים ביותר.
אבל לא תמיד צריך לרדת למעמקי האוקיינוס
כדי לראות תצוגת אורות כמו זו.
ניתן למעשה לראותה על-פני המים.
זהו סרט שצולם על-ידי ד"ר מייק לאצ ממכון סקריפס,
של דולפין השוחה דרך פלנקטונים פולטי אור.
וזה לא באיזה מקום אקזוטי
כמו אחד ממפרצי היצורים הזוהרים בפורטו-ריקו.
זה צולם בנמל של סן-דייגו.
ולפעמים ניתן לראות זאת אפילו יותר קרוב מזה
מכיוון שהחזיתות בספינות --
כלומר השירותים, בשביל כל אוהבי-היבשה כאן --
נשטפות במי-ים בלתי מסוננים
שבהם יש לעיתים קרובות פלנקטון פולט אור,
כך שאם אתם מיטלטלים אל החזית מאוחר בלילה,
ואתם כל-כך מתים לשירותים
שאתם שוכחים להדליק את האור,
אתם עשויים לחשוב שאתם עוברים חוויה דתית.
אז, כיצד יצור חי מייצר אור?
זו היתה השאלה שבמאה ה-19
שאל פסיכולוג צרפתי בשם רפאל דובואה
על יצורים מאירים הללו.
הוא כתש אותם והצליח לקבל כמה כימיקלים.
אחד, האנזים שהוא קרא לו לוסיפרס,
למצע הוא קרא לוסיפרין
על שם לוסיפר, נושא האור.
המינוח הזה נתקבע, אבל אין הוא מתיחס לכימיקלים מסויימים
מכיוון שכימיקלים הללו מופיעים בהמון צורות ואופנים.
בעצם, רוב האנשים
אשר חוקרים כיום יצורים פולטי אור
מתמקדים בכימיה מפני שכימיקלים הללו
הוכחו כבעלי ערך רב
בפיתוח חומרים כנגד חיידקים,
תרופות למלחמה בסרטן,
בחינת קיום חיים על מאדים,
איתור מזהמים במים שלנו,
שזה איך שאנו משתמשים בהם ב-ORCA.
בשנת 2008,
פרס נובל בכימיה
הוענק על עבודה שנעשתה
על מולקולה שנקראת פרוטין פלורוצנטי ירוק
שהופרדה מתוך הכימיקלים המאירים
של מדוזה,
ועבודה זו הושוותה להמצאת המיקרוסקופ,
בהשפעה שהיתה לה
על חקר ביולוגיית התא והנדסה גנטית.
דבר נוסף שמולקולות הללו מספרות לנו
הוא שככל הנראה, יצירת אור על-ידי בעלי-חיים
התפתחה בנפרד לפחות 40 עד 50 פעם
בהיסטוריה האבולוציונית,
שזו אינדיקציה ברורה
לעד כמה, בצורה מרשימה, חשובה
תכונה זו להישרדות.
אז מה יש בפליטת אור ביולוגית
שהוא כה חשוב לכל-כך הרבה יצורים?
ובכן, לחיות המנסות לא להיתקל בטורפים
על-ידי שהייה בחושך,
אור יכול להיות מאוד שימושי
בשביל שלושת הדברים הבסיסיים שבעלי-חיים צריכים לעשות כדי לשרוד,
וזה מציאת מזון,
משיכת בן/בת-זוג והימנעות מלהפוך לטרף.
כך לדוגמא, לדג זה
יש פנס קדמי מובנה מאחורי עיניו
שהוא יכול להשתמש בו למציאת מזון
או למשיכת בת-זוג.
וכאשר אינו משתמש בו, הוא יכול לקפל אותו פנימה אל תוך ראשו
בדיוק כמו הפנסים הקדמיים של הלמבורגיני שלכם.
לדג זה יש ממש אורות-גבוהים.
ולדג זה, שהוא אחד החביבים עליי,
יש שלושה פנסים ראשיים בכל צד של ראשו.
זה אחד שהוא כחול,
וזה הצבע של רוב פליטות האור הביולוגיות באוקיינוס
מפני שאבולוציה בחרה
את הצבע שמגיע הכי רחוק במי-ים
כדי לייעל למכסימום את התקשורת.
לכן רוב היצורים מייצרים אור כחול,
ורוב היצורים יכולים לראות רק אור כחול,
אבל דג זה הוא חריג באמת מרתק
מכיוון שיש לו שני איברים הפולטים אור אדום.
ואין לי מושג מדוע יש שניים,
וזה משהו שאני רוצה לפתור מתי שהוא.
אז,לא רק שהוא מסוגל לראות אור כחול,
אלא הוא מסוגל לראות גם אור אדום.
הוא משתמש בתאורה האדומה שלו ככוונת של צלף
כדי להיות מסוגל להתגנב אחרי חיות
שעיוורים לאור אדום
ושהוא יוכל לראותם מבלי להתגלות.
יש לו גם מחוש סנטר כאן
עם פיתיון מאיר בכחול
שניתן להשתמש בו כדי למשוך טרף ממרחק רב.
הרבה יצורים משתמשים בתאורה שלהם בתור פיתיון.
זהו עוד דג החביב עליי.
זהו דג נחש-צפע ויש לו פיתיון
בקצה חכת דיג ארוכה
שמתקמרת בחזיתה של לסת משוננת
וזה מה שנותן לדג נחש-הצפע את שמו.
השיניים של הדג הן כה ארוכות
שאם היו נסגרות בתוך הפה של הדג,
הן היו משפדות את מוחו שלו.
לכן, במקום זה הן מחליקות במסילות
הנמצאות מהצד החיצוני של ראשו.
זהו דג עץ האשוח.
הכל על הדג הזה מאיר.
זה לא רק הפיתיון;
יש לו פנס מובנה.
יש לו איברים מאירים דמויי פנינים על בטנו
שהוא משתמש בהם בתור הסוואה
שמבטלת את צלליתו,
כך שכאשר הוא שוחה וישנו טורף המביט מלמטה למעלה,
זה גורם לו להיעלם.
יש לו איברי תאורה בפה.
יש לו איברי תאורה בכל קשקש, בסנפירים,
בשיכבה הרירית על הגב ובבטן,
כולם משמשים למטרות שונות,
חלקן ידועות לנו וחלק אינן ידועות.
ואנו יודעים קצת יותר על תאורה ביולוגית הודות לפיקסאר,
ואני אסירת-תודה לפיקסאר ששיתפו
כל-כך הרבה אנשים בנושא האהוב עליי.
הלוואי שהם עם כל התקציב שלהם,
היו משקיעים קצת יותר
ומשלמים עבור ייעוץ לכמה סטודנטים עניים,
שיכלו לומר להם שאלה הם העיניים
של דג, שעבר שימור בפורמלין.
אלה העיניים של דג טורף חי.
יש לו פיתיון שהוא מבליט
בחזית של מלכודת עכברים חיה זו
בצורת שיני מחט חדות,
כדי למשוך איזה טרף תמים.
ולזה יש פיתיון
עם כל מיני חוטים מעניינים שיוצאים ממנו.
פעם נהגנו לחשוב שהצורה השונה של הפיתיון
נועדה למשוך טרף מסוגים שונים,
אבל בדיקת תכולת הקיבה של דגים אלו
שבוצעה על-ידי מדענים, או סביר יותר על-ידי סטודנטים,
גילתה
שהם אוכלים מזון די זהה.
לכן עכשיו אנו מאמינים שהצורה השונה של הפיתיון
קשורה לדרך בה הזכר מזהה את הנקבה
בעולם של דגים טורפים,
מכיוון שרבים מהזכרים הללו
ידועים בתור זכרים גמדים.
לברנש קטן זה
אין אמצעים הנראים לעין לשם קיום עצמאי.
אין לו פיתיון למשיכת מזון
ואין שיניים לאכול אותו כאשר זה מגיע.
התקוה היחידה שלו להתקיים על כוכב זה
היא בתור ג'יגולו.
עליו למצוא לעצמו חתיכה
ואז עליו להיצמד אליה לכל החיים.
ברנש קטן זה
מצא לעצמו חתיכה זו,
ותשימו לב שהיתה לו התושייה
להצמיד את עצמו באופן כזה שאינו צריך להסתכל עליה.
(צחוק)
אבל עדיין, הוא יודע לזהות דבר טוב כאשר הוא רואה כזה,
והוא נותן גושפנקא ליחסים באמצעות נשיקה מתמשכת.
בשרו מתמזג עם בשרה,
זרם הדם שלה צומח בגופו,
והוא הופך ללא יותר מאשר שק זרעונים.
(צחוק)
טוב, זוהי גרסת מעמקי-הים על שחרור האישה.
היא תמיד יודעת היכן הוא נמצא,
אין עליה להיות מונוגמית
כאשר חלק מהנקבות
נושאות מספר זכרים הנצמדים עליהן.
כך שהן יכולות להשתמש בזה למציאת מזון, למשיכת בני-זוג.
הם משתמשות בזה רבות להגנה, בכל מיני דרכים.
רבות מהן יכולות לשחרר את הלוסיפרין שלהן, את אנזים הלוסיפרס אל תוך המים
בדיוק כמו דיונון או תמנון שמשחררים ענן דיו.
חסילון זה בעצם
פולט אור מתוך הפה שלו
כמו דרקון נושף אש
כדי לסנוור או להסיט דג נחש-צפע זה
כדי שהחסילון יוכל לשחות הרחק אל תוך החושך.
וישנם הרבה יצורים אחרים שיכולים לעשות זאת.
ישנן מדוזות, ישנם דיונונים,
ישנו מגוון שלם של סרטנים שונים.
יש אפילו דג שיכול לעשות זאת.
דג זה מכונה צינורית הכתף הזוהרת
מפני שיש לו בעצם צינורית על כתפו
שיכולה להתיז אור.
והיה לי מספיק מזל לצלם אחד כזה
כאשר היינו במסע דיג-באמצעות-רשת
מול החוף הצפון-מערבי של אפריקה בשביל "כוכב כחול",
בשביל החלק העמוק של "כוכב כחול".
אנחנו השתמשנו ברשת דיג מיוחדת
שאיפשרה לנו להעלות יצורים אלה חיים.
לכדנו אחד מאלה והבאתי אותו למעבדה.
אני מחזיקה אותו,
ואני עומדת לגעת בצינורית ההיא שעל כתפו,
וכאשר אני נוגעת, רואים אור ביולוגי נפלט.
אבל בשבילי, מה שמדהים
זו לא רק כמות האור,
אלא העובדה שזה לא רק לוסיפרין ואנזימי לוסיפרס.
אצל הדג הזה, זה למעשה תאים שלמים
עם גרעינים וקרומים.
אנרגטית, עולה לדג זה הרבה לעשות את כל זה,
ואין לנו מושג מדוע הוא עושה זאת.
זו עוד אחת מהתעלומות הגדולות שצריך לפתור.
צורה נוספת של הגנה
זה משהו שנקרא אזעקת פריצה.
זה מאותה סיבה שיש לנו אזעקת פריצה במכונית.
הצופר שצופר והאורות שמהבהבים
מיועדים למשוך תשומת לב, כך מקווים,
של המשטרה שתגיע ותתפוס את הפורץ.
כאשר יצור נתפס במלתעות הטורף,
התקוה היחידה שלו היא אולי
למשוך תשומת ליבו של יצור יותר גדול ויותר מסוכן
שיתקוף את התוקף שלו
וכך יתאפשר לו לברוח.
למדוזה זו לדוגמא,
יש תצוגה מרהיבה של תאורה ביולוגית.
כאן אנחנו רודפים אחריה מתוך תא הצלילה.
זאת לא התאורה. זה רק אור מוחזר מבלוטות המין.
אנחנו לוכדים אותה בהתקן מאוד מיוחד שנמצא בחזית התא
והוא מאפשר לנו להעלותה במצבה המקורי,
להביאה למעבדה באוניה,
ושם ליצור את התצוגה שאתם תראו מייד.
כל מה שעשיתי היה לגעת פעם בשניה
בטבעת העיצבית שלה עם מכוש חד
שהוא כמו שן חדה של דג.
וברגע שהתצוגה התחילה, כבר לא נגעתי בה יותר.
זו תצוגה אורית מופלאה.
זהו מעגל-אש של אור.
ולפי חישובים שעשיתי, ניתן לראות אותו
ממרחק של עד 300 רגל על-ידי טורף.
וחשבתי לעצמי,
שזה עשוי בעצם לשמש כפיתיון די טוב.
מכיוון שאחד הדברים שתיסכלו אותי
בתור חוקרת מעמקי הים
הוא שכמה עוד יצורים ישנם כנראה באוקיינוס שאיננו יודעים עליהם דבר
בגלל האופן בו אנחנו חוקרים את האוקיינוס.
הדרך העיקרית באמצעותה אנו יודעים מה נמצא באוקיינוס
היא שאנחנו יוצאים וגוררים רשתות אחרי האוניות.
ואני מאתגרת אתכם לספר לי על תחום אחר במדע
שעדיין תלוי בטכנולוגיה בת מאות שנים.
הדרך העיקרית הנוספת היא שאנו יורדים למטה
עם תאי-צלילה ועם כלי-שיט הנשלטים מרחוק.
ביצעתי מאות צלילות בתאי-צלילה.
כאשר אני יושבת בתא-צלילה,
אני יודעת שאני כלל לא מוסתרת.
יש לי אורות בוהקים ומדחפים רועשים.
כל יצור בעל חוש כלשהו, יברח מייד.
לכן מזה זמן רב רציתי
למצוא דרך אחרת כדי לגלות.
וכך, לפני זמן מה, בא לי רעיון זה של מצלמות.
זה לא בדיוק מדע טילים. אנו קוראים לזה עין-בתוך-הים.
מדענים משתמשים בזה על יבשה במשך שנים.
אנו משתמשים רק בצבע שיצורים לא רואים,
ובמצלמה שמסוגלת להבחין באותו צבע.
אי-אפשר להשתמש באינפרא-אדום בים.
השתמשנו באור על-אדום, אבל גם זו היתה בעיה
כי הוא נבלע במהירות.
בנינו מצלמה בעלת עוצמה מוגברת,
רצינו לבנות מדוזה חשמלית כזו.
העניין הוא שבמדע
עלינו לומר למקורות המימון שלנו מה אנו הולכים בדיוק לגלות
לפני שהם נותנים לנו את הכסף.
ואני לא ידעתי מה אני הולכת לגלות,
ולכן לא יכולתי להשיג מימון לזה.
אז חיברתי את הכל בצורה מגושמת. היתה לי את מעבדת ההנדסה של הארווי מאד
כדי לבצע את זה תחילה בתור עבודת סטודנטים ללימודי הסמכה,
ואז חלבתי מימון מכל מיני מקורות שונים.
מכון מחקר של מונטריי
נתן לי זמן-עבודה עם תא-הצלילה שלהם הנשלט מרחוק,
כך שיכולתי לבדוק את זה ויכולנו למצוא,
לדוגמא, באיזה צבעים של אור אדום עלינו להשתמש
כדי שנוכל להבחין ביצורים מבלי שהם יבחינו בנו,
לגרום למדוזה החשמלית להתחיל לעבוד.
וניתן לראות איזו פעולה באמת חובבנית זו היתה
כאשר הטלתי את 16 הנוריות הכחולות הללו לתוך השרף --
ניתן לראות בתוך תבנית השרף שהשתמשנו בה
את המילה Ziploc הגלויה לעין.
אין צורך לומר שכאשר הכל מחובר בצורה מגושמת שכזו,
היה צורך בהמון ניסיונות ומאמצים כדי לגרום לזה לעבוד.
אבל אז הגיע הרגע כאשר הכל התחבר,
והכל עבד,
ובאופן מופלא, אותו רגע נלכד בעדשת המצלמה
על-ידי הצלם מארק ריצ'רדס,
שהיה שם במקרה ברגע הנכון
כאשר התברר לנו שהכל מתחבר.
זו אני משמאל,
הסטודנטית שלי למחקר באותו זמן, אריקה ריימונד,
ולי פריי, שהיה המהנדס של הפרוייקט.
ואנחנו שמנו תמונה זו במעבדה שלנו במקום בולט
עם הכיתוב: "מהנדס מענג שתי נשים בבת אחת."
ואנו היינו מאוד, מאוד שמחות.
אם כך היתה לנו מערכת
שיכולנו לקחתה למקום כלשהו
שהיה מין "נווה-מדבר" בקרקעית האוקיינוס
שאולי מסיירים שם טורפים גדולים.
וכך, המקום שלקחנו אותה אליו
נקרא בריכת מלח
שנמצא בחלק הצפוני של מפרץ מכסיקו.
זהו מקום קסום.
ואני יודעת שלא תצליחו לראות הרבה בקטע הבא --
היתה לנו מצלמה מרופטת באותו זמן --
אבל אני הייתי מאוד נלהבת.
אנחנו בקצה של בריכת מלח.
יש שם דג השוחה לכיוון המצלמה.
אין הוא מוטרד בגללנו.
ולי יש את חלון התצפית בים העמוק.
ואני, בפעם הראשונה, יכולה לראות מה היצורים עושים שם למטה
כאשר אנחנו לא שם, מפריעים להם בדרך כלשהי.
ארבע שעות בשטח,
הצלחנו לתכנת את המדוזה האלקטרונית
והיא החלה לעבוד בפעם הראשונה.
86 שניות לאחר-מכן
היא החלה את תצוגת גלגל-האש,
והקלטנו את זה.
זהו דיונון שאורכו מעל 6 רגל,
והוא חדש לעולם המדע.
לא ניתן לשייכו למשפחה מדעית ידועה כלשהי.
לא יכולתי לבקש משהו יותר טוב להוכחת תפיסתי.
ועל-סמך זה, חזרתי לקרן הלאומית למדע
ואמרתי, "זה מה שנוכל לגלות."
והם נתנו לי מספיק כסף לעשות הכל כהלכה,
שזה כלל פיתוח מצלמת רשת ראשונה בעולם למעמקי הים,
אשר הותקנה
בעמק מונטריי בשנה שעברה.
וכעת, לאחרונה,
גרסה מודולרית של מערכת זו,
גרסה הרבה יותר ניידת,
שהיא הרבה יותר קלה לשיגור והשבה,
שאני מקוה שניתנת לשימוש על-גבי "נקודות התקוה" של סילביה
כדי שתסייע לחקור
ולשמור על האזורים הללו,
ולי, שתאפשר ללמוד על
יצורים פולטי אור ב"נקודות התקוה" הללו.
אז אחד מהמסרים כאן כדי לקחת הביתה
הוא שיש עדיין המון מה לחקור באוקיינוסים,
וסילביה אמרה
שאנחנו הורסים את האוקיינוסים אפילו לפני שאנחנו יודעים מה יש בתוכם,
והיא צודקת.
לכן אם אתם אי-פעם מקבלים הזדמנות
לצלול בתוך תא-צלילה,
הגידו כן, אלף פעם, כן
ואנא כבו את האורות.
אני מבטיחה שתאהבו את זה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)