Azt hiszem, a történetet valahol
az 1960-as években kell kezdenem,
amikor hét-nyolc éves voltam, és jelmezben
meg uszonyokban a nappaliban a földön heverve
néztem Jacques Cousteau ismeretterjesztő filmjeit.
Azután minden részt követően a fürdőszoba
kádjában úszkáltam, és közben a lefolyót bűvöltem,
mert ez volt minden, amit bűvölhettem.
16 éves koromra pedig
tengeri tudományos pályára készültem,
a felfedezés és a búvárkodás vonzott,
és összesen harminc napig
olyan vízi élőhelyen éltem, mint itt ez a Florida Keys.
Ezt a felvételt Brian Sterry készítette. Kösz, Brian.
mélytengeri cirkálókkal mentem búvárkodni a világ körül.
Ez itt a világ legmélyebbre merülő tengeralattjárója,
melyet a Japán kormány üzemeltet.
Itt Sylvia Earl-lel vagyok
egy expedíción ezen a tengeralattjárón
20 évvel ezelőtt Japánban.
Búvárkodáskor 18000 láb mélyre merültem,
egy olyan helyre, ahol arra számítottam, hogy
ősi háborítatlan vadon vár majd a tengerfenéken.
De odaérve sok-sok
műanyaghulladékot és törmeléket láttam.
Igazi fordulópontot jelentett ez az életemben,
rájöttem ugyanis, hogy a tudomány
és a felfedezés nem csak szórakozás lesz;
Tágabb összefüggésbe kellett helyeznem.
A természetvédelmet kellett célba vennem.
Elkezdtem tehát dolgozni
a National Geographic Society-val, és másokkal
és expedíciókat vezettem az Antarktiszra.
Három búvárexpedíciót vezettem az Antarktiszra.
10 éve volt egy kulcsfontosságú út,
melynek során felfedeztük azt a nagy jéghegyet, a B-15-öt,
a történelem eddigi legnagyobb jéghegyét, mely a Ross jégtalapzatból tört le.
Kifejlesztettünk technikákat arra, hogy
lemerüljünk a jéghegy belsejébe és az alá,
elemmel körbeszerelt
vesemelegítőkkel,
úgy, hogy amikor a vér a vesénkhez áramlik,
ott kap egy kis felmelegítést
mielőtt továbbáramlana a testünkbe.
A harmadik Antarktiszra tett utunk után
úgy határoztam, hogy jobb lenne melegebb vizekben dolgozni.
Ugyanabban az évben, 10 évvel ezelőtt,
északra, a Főnix-szigetek felé vettem az irányt.
Rögtön el is mesélem ezt a történetet.
Előbb azonban vessenek egy pillantást erre a grafikonra.
Korábban láthatták már más formában,
de a felső vonal a szárazföldi
védett területek összértéke,
körülbelül 12 %.
Látható, hogy egy hokiütőhöz hasonlóan felfele ível
az 1960-as és '70-es években.
Most éppen egy igen kedvező pályán van,
Valószínűleg azért,
mert vannak időszakok, amikor mindenki tudatosabb
a környezettel, és a Föld Napja,
meg a 60'-as évek hippijei miatt, és hasonlók
hatással voltak a globális tudatosságra.
Az óceán védett területei azonban
gyakorlatilag egy lapos vonal
egészen mostanáig. Most kezd emelkedni.
Azt hiszem, most értünk el a hokiütő pontra
az óceán védett területeinél.
Sokkal hamarabb is elérhettünk volna ide,
ha látnánk, mi zajlik az óceán mélyén,
mint ahogy a szárazföld esetén látjuk.
De az óceán sajnos nem áttetsző,
és nem látjuk, hogy mi zajlik benne.
Ezért jócskán le vagyunk maradva
a védelme terén. A búvárkodás, a cirkálók
és minden olyan munka, amit itt készülünk
végezni, kárpótlást jelent majd.
Hogy hol vannak a Főnix-szigetek?
A világ legkiterjedtebb tengeri védett területe volt,
egészen előző hétig, amikor
a Chargos Archipelago-t nyilvánították ki annak.
A Csendes-óceán középső részén van, mindentől körülbelül öt napra.
Ha a Főnix-szigetekre akarunk eljutni,
az Fijitől öt nap,
Hawaiitól öt nap és Samoától is öt nap.
A Csendes-óceán kellős közepén,
pont az Egyenlítőnél helyezkedik el.
10 évvel ezelőtt egyáltalán nem hallottam ezekről a szigetekről,
sem a Kiribati nevű országról, melyhez tartoznak,
de aztán mesélt róluk két barátom, akik egy élőfedélzeti búvárkodáson voltak Fijin
azt mondták: "Greg, nem akarsz tudományos expedíciót vezetni ezekre a szigetekre?
Ott még soha nem búvárkodott senki."
Én pedig azt mondtam, "De, akarok!
Csak áruljátok már előbb el, hol vannak, és mely országhoz tartoznak."
Nos, így hallottam először ezekről a szigetekről,
és fogalmam sem volt, hogy mibe vágok bele.
De nagyon tetszett a kaland.
Hadd adjak egy kis ízelítőt a Főnix-szigetek védett területéből.
Kevés helyen ilyen mély a víz a bolygónkon.
Közel 12 ezer láb az átlagos mélysége. (kb.3600 m)
A Főnix-szigeteken sok a fenékhegy,
melyek kimondottan a védett terület részei.
A fenékhegyek fontosak a biológiai sokféleség szempontjából.
Igazából sokkal több hegy található az óceánban,
mint a szárazföldön. Érdekes tény.
A Főnix-szigetek nagyon gazdagok ilyen tengeri hegyekben.
Szóval egy mély - háromdimenziós teret kell elképzelni,
nagyon mély háromdimenziós térről van szó
tonhalhordákkal, bálnákkal,
mindenféle mélytengeri élőlénnyel,
amilyeneket az imént láthattunk.
Ez az a teknő, amit odavittünk
a kutatásokhoz, kezdetben,
és a szigetek pedig ilyenek; látható a háttérben.
Nagyon alacsony ott a víz,
mind lakatlan, egy kivételével,
ahol körülbelül 35 gondozó tartózkodik.
Mindig is lakatlanok voltak,
mert még az ősidőkben is,
ezek a szigetek túl messze voltak
Fiji, Hawaii és Tahiti fényeitől,
messze volt az ősi polinéziai tengerészek számára is,
akik a Csendes-óceánt olyan alaposan bejárták.
De mi eljutottunk rájuk,
és nekem adatott az a különleges és csodálatos tudományos és személyes lehetőség,
hogy eljussak egy olyan helyre, ahol még soha nem merültek,
fogtuk magunkat és elmentünk egy szigetre,
"OK, hol merüljünk? Próbáljuk meg ott!"
és azzal belecsobbantunk a vízbe.
Változást hozott mind a magánéletemben, mind a szakmai életemben.
Hirtelen betekintést nyertem az óceánnak egy
olyan világába, ahova azelőtt soha --
halak tömkelege, olyan sűrűn, hogy
elhomályosították a felszínről beáramló fényt,
összefüggő korallzátonyok,
tömörek és színesek,
nagy halak mindenhol,
ördögráják.
Ökoszisztéma volt a javából -- láttuk a papagájhalak ívását.
Körülbelül 5000 hosszú orrú papagájhal ívását láttuk
a Főnix-szigetek egyikének partjánál.
Láthatjuk, ahogy ezek a halak felgombolyodtak
ott pedig egy ilyen felhős rész van,
ahol petéket és spermákat cserélnek a szaporodáshoz.
Vannak olyan dolgok, amit az óceán hivatott véghezvinni,
de ez sok helyen nehézségekbe ütközik
az emberi tevékenységek miatt.
A Főnix-szigetek és bolygónk minden egyenlítői része
nagy jelentőséggel bír a tonhal halászat miatt,
főleg az itt látható sárgauszályú tonhal miatt.
A Főnix-szigeteket a fő tonhallelőhelyek közt tartják számon.
Cápák - kezdeti búvárkodásaink alkalmával találkoztunk cápákkal,
egyszerre vagy 150-nel,
ami jelzi, hogy itt nagyon-nagyon
egészséges és erős a rendszer.
Úgy képzeltem,
a végtelen vadon jelenetei
majd soha nem érnek véget,
de persze véget értek.
Aztán felfedeztük a sziget belsejét is --
nagyon fontos madárfészekrakó hely, a Csendes-óceán,
sőt a világ egyik legfontosabb madárfészekrakó helye.
Utunk végéhez értünk.
Ez ismét a terep.
Láthatják a szigeteket -- nyolc van --
amelyek felbukkannak a vízből.
A vízfelszín alatti csúcsok, a fenékhegyek.
Még egyszer: a fenékhegy szigetté válik, amint a víz felszínére tör.
Mi a helyzet a Főnix-szigetekkel?
Ezek hol vannak?
Nos, a Főnix-szigetek a Kiribati Köztársasághoz tartoznak,
Kiribati pedig a Csendes-óceán közepén van,
három szigetcsoportból áll.
Nyugaton vannak a Gilbert-szigetek.
Középen a Főnix-szigetek,
ami az előadásom témája.
Kelet felől pedig a Line-szigetek.
Itt vannak a világ legnagyobb korallzátonyai.
Körülbelül
110 000 főt számlál,
összesen 33 szigeten.
3.4 millió négyzetmérföldnyi óceán tartozik
ide, ami a bolygónk összes óceánvizének
egy-két százaléka.
Amikor először jártam itt --
10 évvel ezelőtt még csak a nevét ismertem ennek az országnak --
Sokan kérdezhették:
"Miért jársz erre a Kribati nevű helyre?"
Ilyenkor mindig az a régi vicc jutott az eszembe,
hogy bilincsbe verve jön ki a bankrabló a bíróság épületéből,
és a riporter azt kérdezi, "Hé, Willi! Miért rabolsz bankot?"
Mire ő: "Hát, mert ott van az összes pénz!"
Ha engem kérdeznének arról, miért megyek Kiribatiba,
azt mondanám: "Mert ott a nagy óceán."
Gyakorlatilag ott egyetlen nép
ellenőrzése alatt áll a Csendes-óceán
összes egyenlítői vize.
Ugyanakkor egy nagy veszélyben
lévő országról van szó.
A tenger vízszintje nő,
és Kiribati, a világ 42 másik nemzetével együtt
víz alá fog kerülni 50 - 100 éven belül
a klímaváltozás következtében,
a hozzátartozó tengerszint pedig a hőmérséklet növekedéssel együtt nő,
a friss vizek beolvadnak az óceánba.
A szigetek csak egy-két méterrel
emelkednek a felszín fölé.
Némely sziget már így is a víz alá került.
Ezek a népek tehát valós problémával állnak szemben.
A világ is szembesül egy problémával.
Mit kezdjünk azokkal az embertársainkkal, akik el kényszerülnek
hagyni lakóhelyeiket, s így bolygónk hazátlanjaivá válnak?
A Maldív-szigetek elnöke
nemrégiben egy látszólagos
vízalatti kabinetgyűlést hívott össze,
hogy ezeknek a szükségállapotban lévő országoknak a helyzetét megvilágítsa.
Foglalkoznunk kell tehát ezzel a témával.
Térjünk ám vissza a Főnix-szigetekre,
előadásunk témájára.
Utunkról visszatérve azt mondtam:
rendben, csodálatos dolgokat találtunk.
Vissza szeretnék menni megmutatni a Kiribati kormánynak,
ami most Tarawa-ban,
a legnyugatibb szigetcsoportnál van.
Felvettem velük a kapcsolatot --
kaptam ugyanis tőlük korábban egy engedélyt az expedícióhoz --
és azt mondtam, "Szeretném, ha létrejönne egy találkozás, hogy elmondjam, mit találtam"
És valamiért nem akartak velem találkozni,
vagy csak nehéz volt megszervezni az időpontot és a helyszínt, és eltartott egy ideig,
de végül azt mondták: "Rendben, jöjjenek,
de biztosítaniuk kell minden résztvevő
számára az ebédet, aki eljön a bemutatóra."
Azt válaszoltam: "Rendben, nagyon szívesen,
Csak írja meg, ki mit kér."
David Obura korallzátony biológussal indultam Tarawára,
és két órán keresztül mutattuk be
a csodálatos dolgokat, amiket a Főnix-szigeteken találtunk.
Az ország nem tudott erről. Nem volt semmilyen erre a területre vonatkozó adatuk.
Soha semmilyen információjuk nem volt a Főnix-szigetekről.
Az előadás után odajött hozzám a halászat-ügyi miniszter
és azt mondta: "Greg, tisztában van azzal,
hogy Ön az első tudós, aki
visszajött hozzánk,
hogy elmondja, mit csinált."
Azt is hozzátette:"Gyakran adunk ki engedélyeket,
a vizeink kutatására,
de legtöbbször két-három év elteltével kapunk
csak visszajelzést, vagy valami kivonatot.
De Ön a legelső, aki visszajött, hogy elmondja, mit is csináltak.
Ezt igen nagyra értékeljük. Ma mi hívjuk
meg ebédre! Vacsorára is, ha ráér!"
Ráértem, és aznap
Kiribati halászat-ügyi miniszterével vacsoráztam.
A vacsora alatt pedig
megtudtam, hogy Kiribati fő bevétele,
merthogy igen szegény ország,
de a bevételét az teszi ki,
hogy külföldi országoknak megengedi,
hogy halásszanak a vizein,
mert Kiribatinak úgysincs kapacitása
magának halászni.
Azt az üzletet kötik tehát,
hogy az adott ország
a kivitt eladott halból befolyó összegből
Kiribatinak 5 százalék részesedést ad.
Ha tehát az Egyesült Államok
kihalászik egy millió dollár értékű
rákot a korallból,
Kiribati 50 000 dollárt kap.
És tudják, ez számomra nem hangzott valami jó üzletnek.
Így hát a vacsora közben megkérdeztem a minisztert:
"Fontolóra venne egy olyan helyzetet,
melyben fizetünk önöknek,
és elvégezzük a becslést, kiszámítjuk, hogy mennyit ér a hal --
mindezt úgy, hogy a halat, a cápákat
és a rákot a vízben hagyjuk?"
Egy pillanatra elgondolkodott, majd azt mondta: "Igen, benne vagyunk,
foglalkoznunk kell a túlhalászás kérdésével,
és azt hiszem, ezt fordított halászati engedélynek kéne elneveznünk."
Áldását adta a fordított halászati engedély kifejezésre.
Én meg megerősítettem, hogy "Igen, ez lesz a fordított halászati engedély."
Úgy keltünk fel a vacsorától,
hogy nem igazán tudtuk, hogyan tovább.
Visszamentem az Egyesült Államokba, és elkezdtem
körülnézni, vajon vannak-e más példák arra,
hogy valahol fordított halászati engedélyeket
adnának ki.
Kiderült, hogy nincs ilyen.
nem voltak olyan óceáni üzletek,
ahol azért fizettek volna egy országot, hogy ne halásszon.
Szárazföldön előfordult,
Dél-Amerika és Afrika esőerdeiben,
hogy a földbirtokosokat fizették azért,
hogy ne vágják ki a fákat.
A Conservation International kötött ilyen üzleteket.
Elmentem hát a Conservation Internationalhez,
és bevontam őket partnként,
végigmentünk a halászati állomány
felmérésének folyamatán,
hogy el tudjuk dönteni, mi az az összeg, ami kompenzációként Kiribatinak fizetendő,
és hogy milyen halfajok vannak,
és bevontunk még sok más partnert is --
Ausztrália és
Új-Zéland kormányát, a Világbankot.
Az Oak Foundation és a National Geographic
is jelentős támogatónk lett.
Gyakorlatilag megalapoztuk azt,
hogy egy alapítvány keretén belül
ki legyen fizetve az így elveszített halászati engedélyek díjának megfelelő összeg
ennek a nagyon szegény országnak,
annak érdekében, hogy a térség háborítatlan maradhasson.
A folyamat közepén tartottunk, amikor találkoztam
Kiribati elnökével, Anote Tong Elnök Úrral --
aki nagyon fontos vezető,
igazi látnok, haladó-gondolkodású ember --
és két dolgot mondott nekem, amikor megszólítottam.
Azt mondta: "Greg, két dologra szeretném megkérni.
Először is, ne feledje, hogy én politikus vagyok,
tehát Önnek kell a minisztereimmel együttműködnie,
és a kiribatiakat meggyőzni arról, hogy ez jó ötlet.
Másodsorban, szeretném, ha törvényeket alkotnának,
amelyek az én elnökségem után is fennmaradnak.
Nem akarok ilyesmibe belemenni,
ha mindez homályba vész, miután engem leváltanak."
Nagyon erős hátszelünk volt tehát, nagyon erős jövőképpel,
tudományosan és jogi háttérrel megalapozva.
Sok- sok lépés kellett a megvalósításához.
Elsősorban azért, mert Kiribati felismerte,
hogy mindez az ő érdekük.
Ráébredtek, hogy amire bukkantak,
közös érdekük
a természetvédelmi közösséggel is.
Azután, 2002-ben,
amikor minden belendült,
a Főnix-szigeteken egy korall-fehérítést tartottak.
Itt látható az, amit meg kell mentenünk,
kiderült, hogy ez a létező
legmagasabb melegedési rekord.
Az óceán felmelegedett, ahogy az néha megtörténik,
és forró foltok keletkeztek és rekedtek meg
a Főnix-szigetek körül végig, hat hónapon keresztül.
Hat hónapon keresztül 32 fok fölött volt a hőmérséklet.
Ez a korallnak gyakorlatilag
60%-át elpusztította.
Adódott tehát hirtelen ez a terület, hogy védjük,
de most hirtelen úgy tűnik, kihal, legalábbis ami a korallos területeket illeti.
A mélytengeri és a nyílt vízi óceán-területek persze rendben voltak,
de a korall, melyekben annyira szeretünk gyönyörködni, most veszélyben volt.
Jó hír, hogy helyreállt,
hogy gyorsan helyreáll, gyorsabban,
mint bármilyen zátony, amit valaha láttam.
Ezt a képet Brian Skerry készítette néhány hónapja,
amikor visszamentünk a Főnix-szigetekre
és felfedeztük, hogy mivel védett terület,
és egészséges hal-szaporulata van,
ami az algát szinten tartja, és a
zátony többi részét is jó egészségben tartja,
a korall virágzik, ismét virul.
Ez kicsit olyan, mint amikor
valakinek egyszerre több betegsége van,
nehéz felépülni, bele is lehet halni, de ha csak
egy betegséggel kell megküzdeni, van esély a gyógyulásra.
Ez a helyzet az éghajlat felmelegedésével is.
Ez az egyetlen veszély, az egyetlen hatás,
amivel a zátonynak meg kell küzdenie.
Nem halásztak, nem volt szennyeződés, nem voltak part-menti munkálatok,
és a zátony teljes megújulásnak indult.
Most eszembe jutott az a 10 évvel ezelőtti vacsora a halászati-miniszterrel,
amikor először hoztuk fel ezt a témát, és igencsak belelkesedve
azt mondtam: "Nos, szerintem a természetvédelmi közösség
felkarolja ezt az elképzelést, Miniszter Úr."
Elmerengett, összekulcsolta a kezeit,
majd azt mondta: "Igen, Greg,
de az ördög a részletekben rejlik."
És valóban így volt.
Az elmúlt 10 évben apránként
a jogszabályalkotástól kezdve
a halmozott kutatóexpedíciókon át
a kommunikációs tervekig,
ahogy már említettem jogászok,
MOU-k,
megalkották a Főnix-Szigeteki Bizalmi Testületet.
És jelenleg az Alapítvány pénzügyi megalapozásánál tartunk.
Kiribati jelenleg befagyasztotta a kiviteli tevékenységét,
a jelenlegi állapotában, míg mi összehozzuk az Alapítványi összeget.
Épp három hete volt az első PIPA Bizalmi Testületeti gyűlésünk.
Teljesen muködőképes
készenlétben álló egység,
mely fordított halászati engedélyeket köt az országgal.
A PIPA Bizalmi Testületet visszatartja az engedélyt,
és fizet érte az országnak.
Nagyon stabil, nagyon alaposan átgondolt,
jól-megalapozott rendszer.
Alulról jövő kezdeményezésből alakult rendszer,
ami nagyon fontos volt ebben a munkában,
hogy alulról is biztosítva legyen.
A siker kulcsát tehát bemutattuk.
Önök is láthatják, olvashatják.
Ami számomra mégis a legfontosabb volt,
az az, hogy együtt kellett muködni
a helyzetben adódott piaci erőkkel.
Ez tette lehetővé, hogy továbbjussunk,
s ez szolgálta mind Kiribati,
mind a világ érdekét.
Végezetül az utolsó dia arról,
hogy hogyan bővítsük a projektet?
Hogyan valósítjuk meg Sylvia álmát?
Mire megyünk ezzel?
Itt van a Csendes-óceán
nagy védett tengeri területekkel,
és nagy természetvédelmi területekkel.
Ahogy láthatják,
itt egy egész patchwork az óceánban.
Én csak egyetlen történetét meséltem el,
a négyszög alakú terület mögött, középen lévő Főnix-szigetekét,
de minden egyes zölden jelzett területnek
megvan a maga története.
Most pedig azt kell tennünk,
hogy végignézzük a Csendes-óceánt
az egészet,
mindenhol tengeri védett területek hálózatát
alakítjuk ki a Csendes-Óceánon,
hogy a világunk legnagyobb óceánját
megvédjük és önfenntartó állapotban
tarthassuk az idők végezetéig.
Köszönöm szépen.