Pretpostavljam da ova priča zapravo počinje
negdje u 1960-ima
kada sam imao sedam ili osam godina
i gledao dokumentarce Jacquesa Cousteaua na podu dnevne sobe
s maskom i perajama na sebi.
I onda bih, nakon svake epizode, otišao gore u kadu,
plivao u njoj i promatrao odvod,
jer je to bila jedina stvar koju sam mogao gledati.
Kada sam napunio 16 godina,
odlučio sam se za karijeru u znanosti o moru,
u istraživanju i ronjenju,
živio sam u podvodnim nastambama, kao što je ova na Florida Keysu,
30 dana u komadu.
Ovo je slikao Brian Skerry. Hvala, Brian.
Zaranjao sam i u dubokomorskim podmornicama po cijelom svijetu.
Ovo je podmornica koja zaranja najdublje na svijetu,
njome upravlja japanska vlada.
Sylvia Earle i ja
bili smo na ekspediciji u ovoj podmornici
prije 20 godina u Japanu.
U svom zaronu išao sam do 5.500 m dubine,
do područja za koje sam mislio
da će biti područje iskonske divljine na dnu mora.
Ali kada sam tamo stigao, našao sam
hrpe plastičnog smeća i ostalog otpada.
To je zapravo bila prava prekretnica u mom životu,
kada sam shvatio
da se ne mogu samo zabavljati istraživajući i baveći se znanošću.
Morao sam svoj rad staviti u neki kontekst.
Morao sam se početi baviti zaštitom okoliša.
Zato sam počeo surađivati
s National Geographic Society i drugima,
i vodio ekspedicije na Antarktiku.
Vodio sam tri ronilačke ekspedicije na Antarktiku.
Prvo putovanje bilo je prije 10 godina,
istraživali smo veliku santu leda, B-15,
najveću u povijesti, koja se odlomila s Ross Ice Shelfa.
Razvili smo tehnike
za zaranjanje unutar i ispod sante,
npr. grijaće jastučiće na bubrezima
s baterijom koju smo nosili uokolo,
kako bi krv idući kroz naše bubrege
dobila malo topline
prije nego bi se vratila u naša tijela.
Ali nakon tri izleta na Antarktiku,
odlučio sam kako bi moglo biti ljepše raditi u toplijim vodama.
Tako sam se, iste godine, prije 10 godina,
zaputio na sjever na otočje Phoenix.
Tu ću vam priču ispričati ovdje za trenutak.
Prije toga, htio bih da malo pogledate ovaj graf na kratko.
Možda ste ga vidjeli u drugim oblicima,
ali gornja linija predstavlja količinu zaštićenih područja
na kopnu, globalno,
i iznosi otprilike 12 posto.
I možete vidjeti da se nekako ističe
oko 60-ih i 70-ih,
i sada ima lijepu putanju.
To je vjerojatno zato
što su tada svi postali svjesni okoliša
i Dana planeta Zemlje,
i zbog svih stvari koje su se događale 60-ih s hipijima –
vjerujem da je sve to imalo utjecaja na globalnu svjesnost.
Ali linija koja označava oceanska zaštićena područja
ravna je
sve do današnjih dana – sada kao da raste.
Smatram da smo sada na točki kada se linija
zaštićenih područja u oceanu počinje pomicati i isticati.
Mislim da bismo dospijeli tamo puno ranije
da smo mogli vidjeti što se sve događa u oceanima
kao što smo mogli vidjeti što se događa na kopnu.
Ali nažalost, ocean je neproziran
i ne možemo vidjeti što se događa.
Zato užasno kasnimo sa zaštitom.
Ali ronjenje, podmornice
i sav posao koji planiramo obaviti,
pomoći će to ispraviti.
Dakle, gdje je otočje Phoenix?
Bilo je najveće zaštićeno morsko područje
sve do prošlog tjedna
kada je time proglašen arhipelag Chagos.
Oni su u središtu Pacifika. Otprilike pet dana udaljeni od svega.
Ako želite doći do otočja Phoenix,
treba vam pet dana s Fijija,
pet dana s Havaja, pet dana sa Samoe.
Nalazi se usred Pacifika,
odmah pored ekvatora.
Prije deset godina, nikad nisam bio čuo za to otočje,
niti za zemlju pod koju spadaju, Kiribate,
sve dok dva moja prijatelja koja posjeduju brod za zaranjanje na Fijiju
nisu rekla: "Greg, želiš li voditi znanstvenu ekspediciju na te otoke?
Nitko tamo nikada nije ronio."
I ja sam rekao: "Može.
Ali recite mi gdje su i koja je to zemlja."
I tako sam prvi put saznao za to otočje
i nisam imao pojma u što sam se upustio.
Ali bio sam zainteresiran za pustolovinu.
Dopustite da vam dam mali prikaz zaštićenog područja otočja Phoenix.
To je područje jako dubokih voda.
Prosječna dubina je oko 3.500 m.
Ima i dosta podvodnih planina oko otočja Phoenix,
koje su isto dio zaštićenog područja.
Podvodne planine su važne za biološku raznolikost.
Zapravo, više planina ima u oceanu nego na kopnu.
To je zanimljivo.
A otočje Phoenix jako je bogato takvim podvodnim planinama.
Dakle, to je dubok – razmišljajte o tome kao o trodimenzionalnom prostoru –
jako dubok, trodimenzionali prostor
s jatima tuna, kitova,
sa svakakvim dubokomorskim oblicima života,
kao što smo već vidjeli.
Ovo je brod koji smo odvezli tamo
za istraživanje, na početku,
a ovako otočje izgleda – možete vidjeti u pozadini.
Otoci su jako niske nadmorske visine,
i svi su nenastanjeni, osim jednog
na kojem živi otprilike 35 čuvara.
Nenastanjeni su bili većinu vremena
jer su čak i davnih dana
bili predaleko
od svjetla Fijija, Havaja i Tahitija,
čak i za drevne polinezijske moreplovce
koji su prelazili Pacifik.
Ali mi smo došli tamo,
i ja sam dobio jedinstvenu, prekrasnu znanstvenu i osobnu priliku
zaroniti tamo gdje nitko prije nije zaronio
i mogao sam samo doći na otok i reći: "Dobro, gdje ćemo zaroniti?
Pokušajmo ovdje."
I zatim zaroniti.
Promijenio mi se i osobni i profesionalni život.
Odjednom, vidio sam svijet
kakav nikad prije u oceanu nisam vidio –
jata riba koja su bila toliko gusta
da nisu dopuštala da se sunčeve zrake probiju kroz površinu vode,
koraljne grebene koji su se nastavljali
čvrsti i šareni,
velike ribe posvuda,
raže...
To je bio ekosistem. Scaridae kako se mrijeste –
otprilike 5.000 Scaridae koje se mrijeste
na ulazu u jedan od otoka.
Možete vidjeti kako je riba okupljena u obliku lopti
a tamo je i malo mutno područje
gdje razmjenjuju jajašca i spermu za reprodukciju –
nešto što bi ocean trebao obavljati,
ali na mnogim mjestima ima poteškoća
zbog ljudskih aktivnosti.
Otočje Phoenix i sva ekvatorijalna područja na planetu
jako su važna za ribolov tune,
pogotovo ove vrste tune sa žutom perajom koju možete ovdje vidjeti.
Otočje Phoenix važno je mjesto za tunu.
I za morske pse – vidjeli smo morske pse na svojim ranijim zaronima,
čak i do 150 morskih pasa odjednom,
a to ukazuje
na vrlo, vrlo zdrav i vrlo snažan sustav.
Mislio sam kako će se
beskonačni prizori divljine
nizati zauvijek,
ali ipak im je došao kraj.
Istraživali smo i površinu otoka također –
jako važna mjesta za ptičja gnijezda,
neka od najvažnijih mjesta za gnijezda na Pacifiku, na svijetu.
I tako smo završili svoj izlet.
Ovo je to područje opet.
Možete vidjeti otoke – postoji osam otoka –
koji kao da iskaču iz vode.
Vrhovi koji ne iskaču iz vode su podvodne planine.
Zapamtite, podvodna planina postaje otok čim dođe do površine vode.
Kakva je priča otočja Phoenix?
Gdje se nalaze?
Pa, nalaze se u Republici Kiribati,
a Kiribati su smješteni u središnjem Pacifiku,
u tri grupe otoka.
Na zapadu je otočje Gilbert.
U sredini je otočje Phoenix,
tema mog govora.
I onda na istoku imamo otočje Line.
To je najveća skupina atola na svijetu.
Tamo ima
oko 110.000 ljudi
raspršenih na preko 33 otoka.
Oni kontroliraju 3,4 milijuna kubičnih milja oceana,
a to je oko jedan ili dva posto
sve morske vode na svijetu.
Kada sam prvi put tamo išao,
prije 10 godina, jedva sam znao ime te zemlje
i ljudi bi me pitali:
"Zašto ideš na to mjesto, Kiribate?"
a to me podsjetilo na staru šalu
gdje pljačkaš banke izlazi iz sudnice u lisicama,
a novinar ga pita: "Hej, Willy, zašto pljačkaš banke?"
A on kaže: "Zato što je tamo sav novac."
Tako bih i ja rekao ljudima: "Zašto idem na Kiribate?
Zato što je tamo sav ocean."
Oni su zapravo jedan jedini narod
koji kontrolira najviše ekvatorijalnih voda
u središnjem Pacifiku.
To je zemlja koja je, isto tako,
u velikoj opasnosti.
Razina vode se diže,
a Kiribati će, zajedno s 42 druga naroda u svijetu,
za 50 do 100 godina biti ispod vode
zbog klimatskih promjena,
a razina vode se diže zbog rasta temperatura
i topljenja svježe vode u oceane.
Otočje se nalazi na samo jedan do dva metra
iznad površine vode.
Neki od otoka već su potopljeni.
Ti narodi suočeni su s pravim problemom.
Mi, kao svijet, suočeni smo s pravim problemom.
Što ćemo s beskućnim suzemljanima
koji više nemaju svoj dom?
Predsjednik Maldiva
nedavno je održao lažni sastanak kabineta
ispod vode
kako bi naglasio veliku opasnost koja prijeti tim zemljama.
Dakle, to je nešto na što se moramo usredotočiti.
Ali vratimo se na otočje Phoenix,
temu ovog govora.
Kada sam se vratio, rekao sam,
u redu, ovo što smo otkrili je fenomenalno.
Htio bih se vratiti i podijeliti to s vladom Kiribata,
koja je smještena u Tarawi,
na najzapadnijem otočju.
Zato sam ih počeo kontaktirati –
oni su mi zapravo i dali dozvolu za to –
i rekao sam: "Htio bih doći i reći vam što sam našao."
Ali iz nekih razloga nisu htjeli da dođem
ili je bilo teško naći pravo mjesto i pravo vrijeme, pa je to potrajalo,
ali na kraju su rekli: "Dobro, možeš doći.
Ali ako dođeš, moraš častiti ručkom
sve koji dođu na seminar."
Tako sam rekao: "Dobro, drage volje ću častiti ručkom.
Samo nabavite ono što ljudi vole."
Tako smo David Obura, biolog specijaliziran za koraljne grebene, i ja otišli u Tarawu
i tamo smo u dva sata predstavljali
ono što smo našli na otočju Phoenix.
Vlada nije za to znala. Nikada nisu dobili podatke iz tog područja.
Nikad nisu dobili nikakve informacije s otočja Phoenix.
Nakon govora, ministar ribarstva prišao mi je
i rekao: "Greg, shvaćaš li
da si ti prvi znanstvenik
koji se vratio
i rekao nam što je napravio?"
Rekao je: "Često dajemo dozvole
za istraživanja u našim vodama,
ali obično dobijemo obavijest dvije ili tri godine kasnije
ili samo fotokopiju.
Ali ti si prvi koji se vratio i rekao nam što je otkrio.
A to stvarno cijenimo. Tako da te mi častimo ručkom danas.
Jesi li slobodan za večeru?"
Bio sam slobodan za večeru,
i otišao sam na večeru s ministrom ribarstva Kiribata.
Za večerom sam saznao
da Kiribati dobivaju većinu svojih prihoda –
a vrlo su siromašna zemlja –
da dobivaju svoje prihode
tako da prodaju pravo ribarenja
u svojim vodama stranim zemljama,
zato što Kiribati nemaju
mogućnosti to sami raditi.
Dogovor je da zemlja
koja vadi ribu
daje Kiribatima pet posto
finalne vrijednosti.
Dakle, ako SAD
izvadi jastoga u vrijednosti od milijun
dolara s grebena,
Kiribati dobiju 50.000 dolara.
Znate, meni se to nije činilo kao dobar dogovor.
Zato sam pitao ministra za večerom,
rekao sam: "Biste li razmotrili situaciju
u kojoj biste svejedno dobivali novce –
napravit ćemo račun i izračunati vrijednost izvora –
ali biste ostavili ribu, morske pse
i račiće u moru?"
On je zastao i rekao: "Da, voljeli bismo to napraviti
i tako srediti naše probleme s prekomjernim izlovom
i mislim da bismo to mogli nazvati obrnuta dozvola za ribarenje."
On je smislio izraz 'obrnuta dozvola za ribarenje'.
Pa sam rekao: "Da, obrnuta dozvola za ribarenje."
Otišli smo s te večere
ne znajući kamo točno krenuti.
Ja sam se vratio u SAD i počeo tražiti
primjere situacija
u kojima su se koristile
obrnute dozvole,
i ispalo je da takve situacije ne postoje.
Nisu postojali oceanski ugovori
gdje su državama novci refundirani zato što se ne bave ribolovom.
Događalo se na kopnu,
u prašumama Južne Amerike i Afrike,
gdje je vlasnicima zemlje plaćeno
zato što nisu sjekli drva.
Conservation International je dogovorio neke od tih ugovora.
Pa sam otišao u Conservation International
i doveo njih kao partnere
i počeo proces
evaluacije ribarskih izvora,
da bismo odlučili koliko se Kiribatima treba refundirati,
koje vrste riba postoje tamo,
doveo sam i hrpu drugih partnera –
australsku vladu,
vladu Novog Zelanda, Svjetsku banku...
Oak Foundation i National Geographic
su također dali veliku potporu.
Ukratko, osnovali smo park
zasnovan na ideji doprinosa
ovoj jako siromašnoj zemlji
koji bi pokrivao financijski gubitak od izgubljenih dozvola za ribarenje,
a ostavljao područje netaknutim.
Kad smo bili na pola puta, sreo sam predsjednika Kiribata,
predsjednika Anotea Tonga.
On je jako važan vođa,
pravi vizionar, usmjeren na napredak,
i on mi je rekao dvije svari kada sam mu prišao.
Rekao je: "Greg, postoje dvije stvari koje bih volio da napraviš.
Prva, zapamti da sam političar
pa moraš izaći van, raditi s mojim ministrima
i uvjeriti narod Kiribata da je ovo dobra ideja.
Drugo, htio bih da stvoriš načela
koja će nadživjeti moju vlast.
Ne želim raditi nešto kao ovo,
ako će to nestati čim izglasaju neku drugu vlast.
Tako smo imali vrlo jako vodstvo, snažnu viziju,
mnogo znanosti i mnogo upletenih odvjetnika.
Bilo je potrebno puno, puno koraka kako bismo to postigli.
Većinom zato što su Kiribati shvatili
da je to u njihovom vlastitom interesu.
Shvatili su da su našli zajednički cilj
sa zajednicom
koja želi zaštititi okoliš.
Ali onda 2002. godine,
kada smo bili u punom zamahu,
na otočju Phoenix dogodilo se izbjeljivanje koralja.
Mi pokušavamo spasiti ovo bogatstvo,
a ispadne da smo suočeni s najvećim zatopljenjem
ikad zabilježenim.
Ocean se zagrijao, kao što se nekad zna,
a najtoplija točka se formirala
na otočju Phoenix šest mjeseci.
Bilo je preko 32 Celzijeva stupnja šest mjeseci
i zapravo je to ubilo
60 posto koralja.
Odjednom se dogodilo da je područje koje smo štitili,
zapravo umrlo, barem u području koralja.
Naravno da su područja dubokog mora i otvorenog oceana bila u redu,
ali je koralj, kojeg svi vole gledati, bio u opasnosti.
Dobra vijest je da se oporavlja
i to vrlo brzo,
brže nego ijedan greben koji smo vidjeli.
Ovo je slikao Brian Skerry prije nekoliko mjeseci
kada smo se vratili na otočje Phoenix
i otkrili da, zato što je to zaštićeno područje
i ima zdravu populaciju riba
koja održava rast algi
i drži ostatak grebena zdravim,
koralj raste, oporavlja se.
To je kao da osoba
ima nekoliko bolesti,
teško će se oporaviti, možda će umrijeti,
ali ako ima samo jednu bolest, može ozdraviti.
I to vam je priča o klimatskom zatopljenju.
To je bila jedina prijetnja,
jedini utjecaj s kojim se greben morao boriti.
Nije bilo ribarenja, nije bilo zagađenja, nije bilo obalnog razvoja,
i koralj je u punokrvnom oporavku.
Sjećam se one večere s ministrom ribarstva prije 10 godina
kada smo prvi put ovo spomenuli i ja sam se jako zainteresirao
i rekao: "Mislim da bi zajednica
mogla prihvatiti ovu ideju, ministre."
On je zastao i sklopio svoje ruke i rekao:
"Da, Greg,
ali stvar je u detaljima." To je rekao.
I tako je svakako i bilo.
Zadnjih 10 godina bilo je detalj za detaljem,
u rasponu od kreiranja zakonodavstva
do nekoliko istraživačkih ekspedicija,
do komunikacijskih planova,
i kao što sam rekao, timovi odvjetnika,
MOU,
koji su stvarali Odbor za povjerenje otočja.
Sada smo u procesu skupljanja punog doprinosa.
Kiribati su sada zamrznuli ekstrakcije
dok mi skupljamo doprinos.
Upravo smo imali prvi sastanak PIPA Trust Boarda prije tri tjedna.
Dakle, to je jedinica koja
u potpunosti funkcionira
i pregovara o obrnutoj dozvoli za ribarenje sa zemljom.
PIPA Trust Board posjeduje tu dozvolu
i plaća državi za to.
To je čvrst, promišljen
i dobro utemeljen sustav,
i to je bio sustav koji ide odozdo prema gore,
a to je vrlo važno za ovaj posao,
odozdo prema gore kako bismo to osigurali.
Uvjeti za uspjeh su ovdje nabrojani.
Možete ih sami pročitati.
Ali ja bih rekao da je najvažnije bilo to
što smo radili s tržišnim silama
u situaciji.
To je osiguralo napredak,
u vlastitom interesu za Kiribate,
ali i za svijet.
Ostavljam vas sa zadnjim slajdom,
to jest: Kako ovo povećati?
Kako ostvariti Sylvijin san?
Kamo ovo odvesti?
Ovo je Pacifik
s velikim MPA
i velikim zaštićenim područjima.
Kao što možete vidjeti,
imamo zakrpe po oceanu.
Ja sam vam upravo opisao priču
iza jednog tog područja u sredini, otočja Phoenix,
ali svaka zakrpa
ima svoju priču.
Sada trebamo
pogledati cijeli Pacifik
kao cjelinu
i napraviti mrežu MPA
po cijelom Pacifiku
kako bismo zaštitili naš najveći ocean
i učinili ga samoodrživim
s vremenom.
Puno vam hvala. (Pljesak)