See lugu tegelikult algas
võib-olla 1960ndatel,
kui ma olin seitsme või kaheksa aastane,
kui ma vaatasin elutoa põrandal Jacques Cousteau dokumentaale
mask peas ja lestad jalas.
Siis, pärast iga episoodi, pidin ma minema vanni,
ujuma seal ning vaatama äravoolutoru,
kuna see oli kõik, mida seal vaadata oli.
Selleks ajaks kui ma sain 16
jälitasin ma karjääri mereteaduses,
uurimisretkedes ja sukeldumises
ja elasin veealustes asulates, nagu see Florida Keysi juures,
kokku 30 päeva.
Brian Skerry tegi selle pildi. Aitäh Brian.
Ja ma olen sukeldunud süvamere allveelaevades kogu maailmas
See on kõike sügavamale sukelduv allveelaev maailmas -
seda haldab Jaapani valitsus.
Sylvia Earle ja mina
olime selles allveelaevas ekspeditsioonil,
20 aastat tagasi Jaapanis.
Oma sukeldusel läksin ma 5500 meetrit allapoole,
kohta, kus ma arvasin,
et on ürgse looduse ala merepõhjas.
Aga kui ma sinna jõudsin, leidsin ma
palju plastikust prügi ja teist prahti.
Ja see oli minu elus pöördepunkt,
kui ma hakkasin aru saama,
et ma ei saa tehes teadust ja avastusretki lihtsalt lõbutseda.
Mul oli vaja see konteksti panna.
Mul oli vaja suunduda loodushoiu eesmärkide poole.
Niisis alustasin ma tööd
koos National Geographicu Seltsi ja teistega
ja viisin ekspeditsioonid Antarktikasse.
Ma viisin kolm sukeldumisekspeditsiooni Antarktikasse.
10 aasta tagasi toimus reis,
kus me uurisime suurt jäämäge B-15,
suurimat jäämäge ajaloos, mis murdus ära Ross'i jääpanga küljest.
Ja me arendasime tehnika,
millega sai sukelduda jäämäe sisse ja alla,
nagu soojapadjad neerude peal,
koos patareiga, mida me kaasas kandsime,
et kui veri voolab läbi neerude
saab ta väikse soojustõuke,
enne kui läheb tagasi kehasse.
Aga pärast kolme reisi Antarktikasse
otsustasin ma, et võib-olla oleks parem töötada soojemates vetes.
Ja samal aastal, 10 aastat tagasi,
Suundusin ma Phoenix'i saartest põhja poole.
Ja ma räägin teile selle loo hetke pärast.
Aga enne kui ma seda teen, tahan ma, et te mõtiskleks hetkeks selle graafiku üle.
Seda võib olla nähtud teistes vormides,
aga ülemine joon on kaitstud ala
maa peal, ülemaailmselt,
Ja see on umbes 12 protsenti.
Ja sa võid näha, et see hakkab tõusma
1960ndate ja 70ndate paiku
ja see on praegu suhteliselt heal trajektooril.
Ja see on ilmselt kuna
siis muutusid kõik keskkonnateadlikuks
ja Maa päev
ja kõik see, mis juhtus 60ndatel näiteks hipide ja kõige muuga
tõesti mõjutas globaalset teadlikkust.
Aga mere kaitseala
on praktiliselt sirge joon
kuni umbes praeguseni - kus ta nüüd tundub tõusvat.
Ja ma usun, et me oleme mere kaitsealade
tõusutee alguses.
Ma arvan, et me oleks jõudnud siia palju varem,
kui me näeks, mis ookeanis toimub
nagu me näeme, mis juhtub maal.
Aga kahjuks on ookean läbipaistmatu
ja me ei näe, mis seal toimub.
Ja seetõttu oleme me selle kaitsmisel väga taga.
Aga sukeldumine, allveelaevad
ja kõik see töö, mida me hakkame tegema
aitab selle joonde ajada.
Niisiis, kus on Phoenixi saared?
Nad olid maailma suurim merekaitseala,
kuni eelmise nädalani,
kui Chagos Archipelago välja kuulutati.
See on Vaikse Ookeani keskel. See on igalt poolt umbes viie päeva kaugusel.
Kui sa tahad saada Phoenixi saartele,
on sinna viis päeva Fijilt,
viis päeva Hawailt, viis päeva Samoalt.
See on Vaikse Ookeani keskel,
ekvaatori ümbruses.
Kuni 10 aastat tagasi, polnud ma saartest kuulnud,
ega Kiribatist - riigist, mis neid omab,
kuni kaks mu sõpra, kes peavad Fijil elamis sukelpaati,
ütlesid: " Greg, kas sa tahaks juhtida teaduslikku ekspeditsiooni nendele saartele?
Neil pole kunagi sukeldud."
Ja ma ütlesin: " Jah,
Aga öelge mulle, kus need on ja mis riik neid omab."
Siis sain ma esimest korda neist saartest teada
ja mul polnud õrna aimugi millesse ma sattunud olin.
Aga ma olin seikluseks valmis.
Ma annan teile siin väikse pilgu Phoenixi saarte kaitsealale.
See on meie planeedi väga sügav koht.
Keskmine sügavus on seal umbes 3600 meetrit
Phoenixi saartel on palju veealuseid mägesid,
mis on nimelt kaitseala osa.
Veealused mäed on tähtsad bioloogilise mitmekesisuse pärast.
Tegelikult on ookeanis mägesid rohkem kui maa peal.
See on huvitav fakt.
Ja Phoenixi saared on neis mägedes väga rikkad.
Niisiis on see sügav - mõelge sellest suures kolmes ruumis.
väga sügavas kolmemõõtmelises ruumis,
koos tuunikala parvede, vaalade
ja kõigi võimalike süvamere elustikuga,
nagu me seda varem näinud oleme.
See on see laev, millega me sõitsime
uuringuteks, varakult
ja nii näevad need saared välja - nagu on taustal näha.
Neil on väga vähe vett
ja kõik on asustamata, peale ühe saare,
kus on umbes 35 hooldajat.
Ja need on olnud asustamata suurema osa ajast,
kuna isegi iidsetel aegadel
olid need saared liiga kaugel,
Fiji eredatest tuledest, Hawaist ja Tahitist,
nende iidsete Polüneesia meremeeste jaoks,
kes liiklesid Vaiksel Ookeanil nii laialdaselt.
Aga meie jõudsime siia
ja ma mul oli ainuldaadne ja imeline teaduslik võimalus ja isiklik võimalus
minna kohta, kus pole kunagi varem sukeldud
ja jõuda lihtsalt saatele ning öelda :" Okei, kus me nüüd sukeldume?
Proovime siia."
ja kohe vette minna.
Nii mu isiklik kui professionaalne elu muutusid.
Järsku nägin ma maailma,
mida ma polnud varem ookeanis näinud -
kalaparved olid nii tihedad,
et nad tuhmistasid päikesevalguse läbitungimise veepinnast,
korallrahud, mis olid lakkamatud
ja pidevad ja värvilised,
suured kalad igal pool,
manta raid.
See oli ökosüsteem. Papagoikalad kudemas -
siin on umbes 5000 pikknina papagoikala kudemas
Phoenixi saarte ühe sissepääsu juures.
Võib näha, et kalad on tihedalt koos
ja seal on üks hägune ala,
kus nad vahetavad marja ja spermat paljunemiseks -
sündmused, mida ookean peaks tegema,
aga võitleb selle tegemiseks nii paljudes kohtades
inimtegevuse tõttu.
Phoenixi saared ja kõik ekvatoriaalsed planeedi osad
on väga tähtsad tuunikalade jaoks,
eriti selle kulduim-tuunikala jaoks, mida te siin näete.
Phoenixi saared on peamised tuunikala kohad.
Ja haid - meil olid varastel sukeldumistel haid,
kuni 150 haid korraga,
mis näitab, et on
väga väga terve ja tugev süsteem.
Niisiis ma arvasin, et need pildid
lõpmatust rikkumata loodusest
lähevad edasi igavesti,
aga lõpuks jõudsid nad lõpule.
Ja me uurisime ka saarte maapinda,
mis on väga oluline lindude pesitsuspaik,
üks tähtsamaid lindude pesitsuspaiku Vaikses ookeanis, maailmas.
Ja me lõpetasime oma reisi.
Ja siin on jälle see ala.
Siin võb neid saari näha, on kaheksa saart,
mis veest välja tulevad
Need tipud, mis ei tule veest välja on veealused mäed.
Veealune mägi muutub saareks kui ta jõuab veepinnani.
Ja mis on Phoenixi saarte kontekst?
Kus need eksisteerivad?
Need eksisteerivad Kirbati Vabariigis
ja Kiribati asub Vaikse ookeani keskel
kolmes saartegrupis.
Lääned on meil Gilberti saared.
Keskel on Phoenixi saared,
mis on mu jutu põhiteema.
Ja seal - idapool on Line saared.
See on suurim atoll rahvus maailmas
Ja neil on
umbes 110 000 inimest
jagatud rohkem kui 33 saare peale.
Nad kontrollivad 3.4 miljonid ruutmeetrit ookeanid
ja see on ühe ja kahe protsendi vahel
kogu ookeaniveest planeedil.
Ja kui ma sinna läksin
10 aastat tagasi, teadsin ma vaevalt selle riigi nime,
ja inimesed küsisid minult:
"Miks sa lähed kohta mida kutsutake Kiribatiks?"
Ja see meenutas mulle seda vana nalja,
kus pangaröövel tuleb kohtumajast välja käed vangis,
ja reporter hüüab: "Hei, Willy. Miks sa panka röövisid?"
Ja ta vastab: " Sest see on koht, kus kogu raha on."
Ja ma ütlesin inimestele: " Miks ma Kiribatile lähen?
Sest see on koht, kus kogu ookean on."
Nad praktiliselt on üks rahvus,
mis kontrollib suuremat osa ekvatoriaalsetest vetest
Vaikses Ookeanis.
Nad on ka riik,
mis on kohutavas ohus.
Meretase on tõusmas
ja Kiribati, koos 42 teise rahvusega maailmas
jääb vee alla 50 kuni 100 aasta jooksul
kliimamuutuste tõttu
ja sellega seotud veetaseme tõusuga meres ja soojuspaisumise tõttu
ja magevee sulamine ookeanisse.
Saaret on ainult üks kuni kaks meetrit
veepinnast kõrgemal
Mõned saared on juba vee alla jäänud.
Ja need rahvused on silmitsi tõsise probleemiga.
Meie kui maailm oleme silmitsi tõsise probleemiga.
Mida teha ümberasustatutega,
kellel pole enam kodu meie planeedil.
Maldiivide president
juhtis võlts valitsuskabineti kohtumise
hiljuti vee all,
et rõhutada nende riikide viimast häda.
Niisiis on see, midagi millele peab tähelepanu pöörama.
Aga minnes tagasi Phoenixi saarte juurde,
mis on selle jutu teema.
Kui ma jõudsin tagasi ütlesin ma,
"Okei, see on hämmastav, mis me leidnud oleme.
Ma tahaksin minna tagasi ja jagada seda Kiribati valitsusega,"
kes on Tarawas,
idapoolne grupp.
Niisiis hakkasin ma nendega ühendust võtma -
kuna nad olid mulle andnud loa seda teha -
ja ma ütlesin: "Ma tahan sinna tulla ja öelda teile, mis me leidnud oleme."
Ja mingil põhjusel ei tahtnud ma, et ma tuleks
või oli raske leida kohta ja aega ning see võttis tükk aega,
aga lõpuks nad ütlesid: "Okei, sa võid tulla.
Aga kui sa tuled, siis sa pead ostma lõuna
kõigile, kes seminarile tulevad,"
Niisis ütlesin ma; "Okei. Ma ostan meeleldi lõuna.
Lihtsalt võtke mida keegi tahab."
Niisis David Obura, korallrahu bioloog, ja mina läksime Tarawasse
ja esitlesime kaks tundi
oma imelisi leide Phoenixi saartel.
Ja se riik ei teadnud seda enne. Neil polnud mingeid andmeid selle ala kohta.
Neil polnud kunagi olnud informatsiooni Phoenixi saarte kohta.
Pärast vestlust tuli kalandusminister minu juurde
ja ütles: "Greg, kas sa saad aru,
et sina oled esimene teadlane,
kes on kunagi tagasi tulnud
ja öelnud meile mis sa tegid."
Ta ütles: "Me anname tihti neid lubasid,
et meie vetes uurida,
aga tavaliselt saame me kirja kaks või kolm aastat hiljem,
või kordustrüki.
Aga sina oled esimene, kes on kunagi tagasi tulnud ja rääkinud meile, mis sa tegid.
Ja me tõesti hindame seda. Ja me ostame sulle täna lõuna
Ja kas sa oled õhtusöögi ajal vaba?"
Ja ma olin õhtusöögi ajal vaba,
ja läksin Kiribati kalandusministriga õhtustama.
Ja õhtusöögi ajal
õppisin ma, et Kiribati teenib suurema osa oma aastatulust,
see on väga vaene riik,
aga teenib oma aastatu, mis tal on
võõrastele riikidele ligipääsu müümisest,
et need võtaks kala selle vetest,
kuna Kiribatil pole mahutavust,
et kala ise võtta.
Ja diil, mis neil on
on, et väljavõttev riik
annab Kiribatile viis protsenti
saadud väärtusest.
Niisiis, kui Ameerika Ühendriigid
võtavad miljoni jagu
homaare riffidelt,
saab Kiribati 50 000 dollarit.
Ja kas teate, see ei tundunud minu jaoks väga hea tehinguna.
Niisiis küsisnima ministrilt õhtusöögil,
ma ütlesin: "Kas te kaaluks situatsiooni,
kus teile ikka makstaks,
me teeme arvutused ja uurime välja ressursside väärtuse,
aga teie jätate kalad ja haid
ja krevetid vette?"
Ta peatus ja ütles: "Jah, meile meeldiks seda teha,
et tegeleda ülekalastamise probleemiga
ja ma arvan, et me kutsuks seda vastupidiseks kalapüügilitsentsiks."
Ta leiutas termini "vastupidine kalapüügilitsents."
Niisiis ma ütlesin: "Jah. vastupidine kalapüügilitsents."
Niisis me kõndisime õhtusöögilt ära
teadmata kuhu sealt edasi minna.
Ma läksin tagasi ühendriikidesse ja hakkasin ringi vaatama,
et näha kas ma leian mingeid näiteid,
kus vastupidine kalapüügilitsents
on välja antud
ja tuli välja, et polnud ühtegi.
Polnud ühtegi ookeanilist tehingut,
kus riikidele kompenseeritakse mittekalastamine.
See oli ette tulnud maal -
Lõuna Ameerika ja Aafrika vihmametsades,
kus maaomanikele makstakse,
et mitte puid maha võtta.
Ja Looduskaitseorganisatsioon oli mõned neist tehingutest teosanud.
Niisiis läksin ma Looduskaitseorganisatsiooni
ja tõin nad partnerina sisse
ja läksin läbi protssi,
kus hindasime kalaressursside väärtuse,
otustades, kui palju Kiribati peks kompensatsiooni saama,
kuna oli palju erinevaid kalaliike
tõime sisse ka teisi partnereid -
Austraalia valistus,
New Zealandi valitsus, Maailmapank,
The Oak Foundation ja National Geographic
olid samuti suured rahastajad.
Ja me põhimõtteliselt rajasime pargi
toetuste põhjal,
mis maksaks samaväärse tasu kaotatud kalastuslitsentside eest
sellele väga vaesele riigile,
et hoida see ala puutumatuna.
Protsessi poole peal kohtusin ma Kiribati presidendiga,
president Anote Tongiga.
Ta on väga tähtis juht,
tõeline visiooniga ja tulevikuvaadetega mees
ja kui ma talle lähenesin ütles ta mulle kaks asja.
Ta ütles: " Greg, mul on kaks asja, mis ma sulle öelda tahaks.
Esimene on: mäleta,et ma olen poliitik,
niiet sina mine ja tööta minu ministritega
ja veena Kiribati inimesi, et see on hea idee.
Teiseks tahaks ma lasta sul luua põhimõttel,
et see ületab mu enda presidiaja.
Ma ei taha teha midagi sellist,
kui see kaob kui mind välja hääletatakse."
Niisiis oli meil väga tugev juhtimine, väga hea visioon
ja palju teadust ja advokaate kaasatud.
Palju, palju samme võeti, et see õnnestuks.
Ja see oli peamiselt, kuna Kiribati sai aru,
et see on nende enda huvides seda teha.
Nad mõistsin, et see on ühise tagajärje nimel,
mis nad olid leidnud
kogukonna säilitamises.
Siis, 2002 aastal,
kui plaan oli täies hoos,
toimus koralli-pleegitamine Phoenixi saartes.
Siin oli ressurss, mida me lootsime säilitada
ja tuleb välja, et see on kõige suurem soojenemise juhtum,
mida leida võid.
Ookean soojenes, nagu see vahel teeb
ja see kuum koht tekkis ja jäi seisma
otse Phoenixi saartel, kuueks kuuks.
Oli üle 32 kraadi kuus kuud
ja see tappis
60 protsenti korallides.
Niiet järsku oli meil see ala, mida me kaitsesime,
aga nüüd oli see vähemalt korallide osas surnud.
Muidugi olid süvamere osad ja avaookean korras,
aga korall, mida kõigile meeldib vaadata oli raskustes.
Hea uudis on, et see taastus
ja taastus kiiresti,
kiiremini kui ükski riff, mida me näinud oleme.
See pilt oli Brian Skerry poolt tehtud paar kuud tagasi,
kui me naasesime Phoenixi saartele
ja avastasime, et kuna see on kaitstud ala
ja seal on terved kalapopulatsioonid,
mis hoiavad vetikad kontrolli alla
ja hoiavad ülejäänud riffi tervena,
on korall õitsev, tuleb ellu tagasi.
See on paaegu nagu inimene,
tal on mitmeid haigusi,
on raske terveks saada, võid surra,
kuid kui sul on ainult üks haigus millega tegeleda võid sa paremaks saada,
Ja see on kliimamuutuste soojenemise lugu.
See on ainus oht,
ainus mõju millega korallriff pidi tegelema.
Polnud kalastamist ega reostust ega rannikuarendust
ja riff on täielikul paranemisel.
Nüüd tuleb mul meelde see õhtusöök, kus ma olin kalandusministriga, 10 aastat tagasi,
kui me esimest korda selle teema üles võtsime ja ma päris üles köetud sain
ja ütlesin: " Ma arvan minister, et säilitamise ühendus
võib selle idee omaks võtta."
Ta peatus, pani oma käed kokku ja ütles:
"Jah Greg,
aga probleem peitub detailides," ütles ta.
Ja see oligi nii.
Viimased 10 aastat on olnud detail detailis kinni
alustades õigusaktide loomisest,
et mitmekordistada uurimisekspeditsioonid,
kuni suhtlusplaanideni
nagu ma ütlesin - advokaatide tiimid.
memorandumid,
Phoenixi saarte Usaldusnõukogu loomine.
Ja meil toimub praegu kogu sihtkapitali kogumine.
Kiribati on peatanud väljavõtva tegevuse
praeguses olukorras, kuni me kogume sihtkapitali.
Meil oli just, kolm nädalat tagasi, esimene PIPA Usaldusnõukogu kohtumine.
Niiet see on täiesti toimiv,
täies hoos ettevõte,
mis peab riigiga läbirääkimisi vastupidise kalanduslitsentsi kohta.
Ja PIPA Usaldusnõukogu haldab seda litsentsi
ja maksab selle eest riigile.
Niisis on see väga kindel, hästi läbi mõeldud,
väga hästi põhjendatud süsteem
ja see oli alt üles süsteem
ja see oli selle töö puhu väga tähtis
see alt üles kindlustada.
Niisiis on on edu tingimused siin loetletud.
Te võite ise neid lugeda.
Aga ma ütlen, et minu meelest kõige olulisem oli
turujõududega töötamine
selles situatsioonis.
Ja see, et on kindlustatud, et me saame edasi liikuda
ja silmas on peetud nii Kiribati enda huve,
kui ka maailma huve.
Ja ma jätan teid selle viimase slaidi juurde,
mis on: Kuidas me seda suurendame?
Kuidas me realiseerime Sylvia unistuse?
Kuhu me lõpuks selle viime?
Siin on Vaikne Ookean
suurte merekaitsealadega
ja suurte kaitsetsoonidega.
Nagu näha võite
on meil lapid üle ookeani.
Ma olen just kirjeldanud ühte lugu,
selle ristküliku ala taga keskel on Phoenixi saared,
aga igal rohelisel lapil mis seal on,
on oma lugu.
Ja mis me praegu tegema peame,
on vaadata kogu Vaikset Ookeanid,
selle täies mahus
ja teha merekaitsealade võrgustik
Üle Vaikse Ookeani,
niiet meil oleks maailma suurim ookean
kaitstud ja isemajandav
aja jooksul.
Suur aitäh. (Aplaus)