Ten příběh musel začít
někdy v 60. letech
když mi bylo tak sedm osm
a sledoval jsem dokumenty Jacqua Cousteau v obývacím pokoji
s maskou a ploutvemi.
Pak po každém dílu jsem musel jít do vany,
plavat dokola a koukat na výpusť,
protože na nic jiného se tam koukat nedalo.
A než mi bylo 16,
usiloval jsem o kariéru v mořském výzkumu,
ve zkoumání a potápění,
a žil v podmořských stanovištích, jako tohle u Florida Keys,
celkem 30 dní.
Tento snímek je od Briana Skerryho. Díky, Briane.
A potápěl jsem se po světě v hlubokomořských výzkumných ponorkách.
Tohle je ponorka s největším ponorem,
spravovaná japonskou vládou.
Sylvia Earle a já
jsme byli na expedici v této ponorce
před 20 lety v Japonsku.
A při mém ponoru jsem se potopil do hloubky 5,5 km,
do oblasti, kterou jsem si představoval
jako nedotčenou pustinu na dně moře.
Ale ve skutečnosti jsem tam našel
spoustu plastů a jiného odpadu.
To byl skutečný bod zlomu v mém životě,
kde jsem si začínal uvědomovat,
že se už nemohu bavit bádáním a výzkumem,
ale musím to uvést do souvislostí
a zaměřit se na ochranu přírody.
Tak jsem začal pracovat
pro National Geographic a jiné společnosti
a vedl expedici na Antarktidu.
Vedl jsem tam celkem tři expedice.
Před 10 lety se konala klíčová výprava,
kde jsme prozkoumávali ten velký ledovec B-15,
největší ledovec v historii, který se odtrhl od Rossova šelfového ledovce.
Vyvinuli jsme postupy,
jak se ponořit dolů pod ledovec,
jako například vyhřívané polštářky na ledviny
s bateriemi, které jsme táhli s sebou,
takže když se nám ledviny naplnily krví,
trochu se ohřála,
než se odplavila dál do těla.
Ale po třech výpravách na Antarktidu
jsem se rozhodl, že snad bude příjemnější pracovat v teplejší vodě.
V tom samém roce před 10 lety
jsem se vydal na sever k Phoenixovým ostrovům.
Ten příběh vám tady za chvíli povím.
Ale předtím se chci na chvíli pozastavit nad tímto grafem.
Tohle můžete vidět i v jiných formách,
ale ta horní příčka je plocha chráněných oblastí
na Zemi
a je to kolem 12 procent.
A tady vidíte takový nárůst ve tvaru hokejky
někdy mezi 60. a 70. lety.
A právě teď drží dráha celkem pěkný směr.
To je pravděpodobně kvůli tomu,
že tehdy si každý začal uvědomovat životní prostředí,
Den Země
a všechny ty změny které se udály v 60. letech s nástupem hippies
a to všechno myslím zapůsobilo na globální povědomí.
Ale oblast chráněného oceánu
je víceméně přímá čára
až přibližně do teď, kdy zdánlivě stoupá.
Věřím, že jsme někde na hraně před velkým zlomem
v ochraně oceánských oblastí.
Myslím, že bychom se tam bývali dostali mnohem dřív,
kdybychom bývali viděli, co se děje v oceánu,
tak jako to vidíme na souši.
Ale oceán je bohužel neprůhledný
a my nevidíme, co se tam děje.
A tak jsme s jeho ochranou pozadu.
Ale přístrojové potápění, výzkumné ponorky
a všechna ta práce, do které se tam pouštíme,
pomůže to napravit.
Takže kde jsou Phoenixovy ostrovy?
Byly největší světovou chráněnou mořskou oblastí
až do minulého týdne
kdy bylo vyhlášeno souostroví Chagos.
Je ve středním Pacifiku, odkudkoliv asi pět dní plavby.
Pokud se chcete dostat k Phoenixovým ostrovům,
je to pět dní z Fiji,
pět dní z Havaje a pět dní ze Samoye.
Je to uprostřed Pacifiku
přímo na rovníku.
Před deseti lety jsem o těch ostrovech vůbec nevěděl,
ani o Kiribati, které je vlastní,
dokud mi dva přátelé, co na Fiji provozují potápění z lodě
neřekli, "Gregu, vedl bys vědeckou expedici na těch ostrovech?
Nikdy se tam nikdo nepotápěl."
A já řekl, "Jasně.
Ale řekněte mi kde jsou a jaká zem je vlastní."
Tak jsem se o těch ostrovech poprvé dozvěděl
a neměl nejmenší tušení, do čeho se to pouštím.
Ale čekalo mě dobrodružství.
Trochu se teď podíváme na chráněnou oblast Phoenixových ostrovů.
V této části Země je voda velmi hluboká.
Průměrná hloubka je tu 3,7 km.
Na Phoenixových ostrovech je hodně podmořských hor,
které obzvláště jsou součástí chráněného území.
Podmořské hory jsou významné pro biodiverzitu.
V oceánu je ve skutečnosti více hor než na souši.
To je zajímavý fakt.
A Phoenixovy ostrovy jsou na tyto hory velmi bohaté.
Takže je tam hloubka -- představte si velký trojrozměrný prostor,
velice hluboký trojrozměrný prostor
s hejny tuňáků, velryb,
různých forem hlubokomořského života
jako jsme tu viděli.
To je loď, na které jsme se tam vydali
za svými studiemi
a takhle ty ostrovy vypadají, můžete je vidět na pozadí.
Jsou velmi nízko při hladině
a všechny jsou neobydlené, až na jeden ostrov
se zhruba 35 správci.
Byly neobydlené po většinu času,
protože i v dávných dobách
tyto ostrovy byly příliš daleko od
jasných světel na Fiji, Havaji a Tahiti
pro starodávné Polynéské námořníky,
kteří tak divoce křižovali Pacifikem.
Ale my jsme tam připluli,
a já měl jedinečnou, skvělou vědeckou a osobní příležitost
se dostat na místo, kde se předtím nikdo nepotápěl
a jen tak dorazit na ostrov a říct, "OK, tak kde se ponoříme?
Zkusíme to třeba tady,"
a pak skočit do vody.
Můj osobní i profesní život se změnil.
Najednou jsem spatřil svět,
který jsem do té doby v oceánu neviděl --
hejna ryb, která byla tak četná,
že zastínily sluneční světlo,
táhnoucí se masivní barevné
korálové útesy,
velké ryby všude kolem,
manty obrovské.
Byl to ekosystém -- ploskozubci kladoucí jikry.
Na 5000 kusů ploskozubců dlouhonosých při tření
v blízkosti jednoho z Phoenixových ostrovů.
Ryby se shromažďují do klubíček
a tady je malý prostor,
kde dochází ke styku vajíček a spermií během reprodukce.
Události, které v oceánu mají probíhat,
ale které na mnoha místech znesnadňují
zásahy člověka.
Phoenixovy ostrovy a veškeré rovníkové oblasti na planetě
jsou velmi důležitá loviště tuňáků,
hlavně tohohle žlutoploutvého tuňáka, co tu vidíte.
Phoenixovy ostrovy jsou hlavní oblastí výskytu tuňáků.
A žraloci -- potkávali jsme je při našich prvních ponorech,
až 150 žraloků najednou,
což je známkou
velmi, velmi zdravého a silného ekosystému.
Takže jsem myslel, že tato
nekonečná přírodní oblast
se bude táhnout věčně,
ale nakonec došly konce.
A my jsme prozkoumali i povrch ostrovů --
velmi důležité hnízdiště,
jedny z nejdůležitějších ptačích hnízdišť v Pacifiku, na světě.
A náš výlet skončil.
Tady je ta oblast ještě jednou.
Vidíte celkem osm ostrovů,
jež vystupují z oceánu.
Ty vrcholy, co nedosahují nad hladinu jsou podmořské hory.
Nezapomeňte, že mořská hora se změní v ostrov, když dosáhne hladiny.
A jak to souvisí s Phoenixovými ostrovy?
Kde se nacházejí?
No, nacházejí se v Republice Kiribati
a Kiribati se rozkládá ve středním Pacifiku
na třech skupinách ostrovů.
Na západě jsou Gilbertovy ostrovy.
Uprostřed, Phoenixovy ostrovy,
o kterých teď mluvím.
A pak dál na východ jsou Rovníkové ostrovy.
Je to národ s největším korálovým útesem na světě.
A žije tam
kolem 110 000 lidí
různě rozmístěných na 33 ostrovech.
Spravují téměř 5.5 milionu čtverečních kilometrů oceánu
a to je jedno až dvě procenta
veškeré oceánské vody na planetě.
A když jsem tam poprvé odjel --
před deseti lety jsem sotva znal název té země --
lidé se mě vyptávali,
"Proč jedeš na tohle místo někde v Kiribati?"
To mi připomnělo starý vtip
kde bankovní lupič vyjde z budovy soudu v poutech
a reportér zvolá, "Hej, Willy. Proč vykrádáte banky?"
A on říká, "Protože jsou tam peníze."
A já lidem říkal, "Proč jezdím do Kiribati?
Protože tam je oceán."
V podstatě je to jeden národ,
který spravuje většinu rovníkových vod
ve středním Pacifickém oceánu.
Zároveň je ta země
ve vážném ohrožení.
Hladiny moří stoupají
a Kiribati, spolu s dalšími 42 světovými národy,
bude pod vodou během 50 až 100 let
vlivem klimatických změn
a souvisejícím zvýšením hladin moří kvůli nárůstu teploty
a vtékání sladkovodní vody do oceánu.
Ostrovy dosahují jen jeden až dva
metry nad hladinu.
Některé z ostrovů už zaplavila voda.
A tyto národy čelí skutečnému problému.
My jako svět čelíme skutečnému problému.
Co uděláme s lidmi, kteří s námi obývají tuto planetu
a přišli o svůj domov?
Prezident Malediv
nedávno vedl sehrané zasedání kabinetu
pod hladinou,
aby upozornil na bezvýchodnou situaci těchto zemí.
Je to něco, na co se potřebujeme zaměřit.
Ale zpět k Phoenixovým ostrovům,
o kterých tu mám pojednávat.
Poté, co jsem se vrátil, řekl jsem,
dobře, co jsme našli je ohromující.
Rád bych jel zpět a sdělil to vládě Kiribati,
která sídlí na Tarawě,
na nejzápadnějších ostrovech.
Takže jsem je začínal kontaktovat --
protože to byli oni, kdo mi k tomuhle dal povolení --
a řekl jsem, "Chci přijet a říct vám, co jsme našli."
A z nějakého důvodu nechtěli, abych přijel,
nebo snad bylo těžké najít čas a místo a chvíli to trvalo,
ale nakonec řekli, "Dobře, můžete přijet.
Ale pokud přijedete, musíte koupit oběd
všem, kdo se semináře zúčastní."
Já na to, "Okay, rád vám koupím oběd.
Jen si dejte, kdo co chcete."
A tak jsme biolog korálových útesů David Obura a já vyrazili do Tarawy,
a měli dvouhodinovou prezentaci
o úžasných nálezech z Phoenixových ostrovů.
Ta země o tom neměla tušení, nikdy neměli data z té oblasti.
Nikdy neměli informace z Phoenixových ostrovů.
Po přednášce ke mě přišel ministr pro rybolov
a řekl, "Gregu, uvědomujete si,
že jste první vědec,
který se kdy vrátil a řekl nám,
na čem jste tu pracovali?"
Řekl, "Často vydáváme tato povolení
provádět výzkum v našich vodách,
ale obvykle dostaneme zprávu po dvou třech letech,
nebo kopii článku.
Ale vy jste první, kdo se kdy vrátil a řekl nám, co jste dělali.
A my si toho opravdu ceníme. A dnes vás zveme na oběd.
A měl byste čas na společnou večeři?"
A já čas měl
a tak jsem povečeřel s ministrem rybolovu státu Kiribati.
A během večeře
jsem se dozvěděl, že Kiribati získává většinu svých příjmů --
je to totiž moc chudá země --
ale získává ty příjmy, co má,
z prodeje přístupu jiných států na své území.
Ty vyloví ryby,
protože Kiribati nemá prostředky na to,
aby je vylovili sami.
A uzavřou spolu dohodu,
že platící země
dá Kiribati pět procent
ze zisku.
Takže když Spojené státy
naloví z útesů humry
v hodnotě milionu dolarů,
Kiribati dostane 50 000 dolarů.
No a to mi zrovna nepřišlo jako výhodný obchod.
Takže jsem se pana ministra zeptal,
"Uvažoval byste o nabídce,
při níž byste stále dostal zaplaceno --
spočítáme to a zjistíme, jaká je hodnota těch přírodních zdrojů --
ale ponecháte ryby, žraloky
a krevety ve vodě?"
Zpozorněl a řekl, "Ano, to bychom rádi udělali
a vyřešili tak náš problém s ohrožujícím rybolovem
a mohli bychom tomu říkat převrácená rybolovná licence."
Zavedl pojem převrácená rybolovná licence.
Já řekl, "Ano, převrácená rybolovná licence."
Takže jsme z té večeře odešli
bez znalosti, jak to všechno provést.
Já se vrátil do Spojených států a začal hledat
příklady uplatnění
převrácených rybolovných licencí,
které už někde vydali.
A ukázalo se, že žádné nejsou.
Neexistovaly žádné smlouvy o oceánech,
kde by se zemím nahrazovalo zdržování se rybolovu.
Došlo k tomu na pevnině
v deštných pralesích v Jižní Americe a Africe,
kde majitelům půdy platili za to,
že netěží dřevo.
A Conservation International některé z těchto smluv uplatnilo.
Takže jsem zašel do Conservation International
a přivedl je jako partnery
a pak pracoval
na ohodnocování lovišť ryb,
rozhodoval, kolik by mělo Kiribati dostávat jako náhradu,
jaké jsou oblasti rybolovu,
přivedl hned několik dalších partnerů --
Australskou vládu,
vládu Nového Zélandu a Světovou banku.
The Oak Foundation a National Geographic
ten projekt také významně spolufinancovali.
A v podstatě jsme založili park
na základě dotací,
které budou této velmi chudé zemi nahrazovat
poplatky za rybolov,
aby oblast mohla zůstat nedotčená.
Uprostřed tohoto procesu jsem potkal prezidenta Kiribati.
Prezident Anote Tong --
velmi důležitá osoba v zemi,
skutečně vizionářský, moderně smýšlející muž --
řekl mi dvě věci, když jsem se s ním setkal.
Řekl, "Gregu, rád bych udělal dvě věci.
Zaprvé, nezapomínej, že jsem politik,
takže musíš oslovit mé ministry
a přesvědčit lid v Kiribati, že ten projekt je dobrý nápad.
Zadruhé, chtěl bych, abys stanovil zásady,
které by překračovaly můj vlastní úřad prezidenta.
Nechci pracovat na něčem takovém,
pokud by to mělo být ztraceno po mém odchodu."
Měli jsme velmi silný vztah, velmi dobrou vizi
a na všem se podílelo mnoho vědců a právníků.
Bylo podniknuto opravdu hodně kroků, abychom vše zvládli.
A bylo to primárně proto, že Kiribati si uvědomila
svůj vlastní zájem se na projektu podílet.
Pochopili, že tohle je společný cíl,
který si vytyčili oni
a společnost pro zachování přírodního prostředí.
Později v roce 2002,
když už všechno tohle probíhalo,
došlo na Phoenixových ostrovech k blednutí korálů.
Tenhle zdroj jsme se rozhodli chránit,
a najednou je tu největší oteplení
za celou dobu měření.
Oceán se ohřál
a nejteplejší ohnisko se utvořilo a zůstalo
u Phoenixových ostrovů přes šest měsíců.
Byla tu teplota 32 stupňů Celsia po šest měsíců.
A to v podstatě zabilo
60 procent korálu.
Takže ta oblast, kterou jsme chránili, se teď
zdála mrtvá, alespoň oblasti korálů.
Hlubokomořské oblasti a otevřený oceán byly samozřejmě v pořádku,
ale korály, na které se každý rád dívá, umíraly.
Dobrá správa je, že se vzpamatoval
a rychle se regeneruje,
rychleji, než jakýkoliv útes, co jsme viděli.
Tuto fotku pořídil Brian Skerry teprve před pár měsíci
když jsme se na Phoenixovy Ostrovy vrátili
a zjistili, že jelikož je to chráněná oblast,
žijí zde zdravé populace ryb,
které snižují množství řas
a udržují zdravý zbytek útesu,
korál je na vzestupu a prorůstá zpět.
Podobně jako když má člověk
více nemocí,
je těžké se uzdravit, může zemřít,
ale když máte jen jednu nemoc, může se to zlepšit.
A stejně to bylo s oteplováním podnebí.
Je to jediná hrozba,
jediný vliv, se kterým se korál musí vypořádat.
Nebyl tu žádný rybolov, znečištění nebo výstavba na pobřeží
a korál se teď plně uzdravuje.
Teď si vzpomínám na tu večeři před 10 lety, kterou jsem měl s ministrem rybolovu,
když jsme o tom poprvé mluvili a já se během večeře nechal docela unést
a řekl, "No myslím, že společnost pro ochranu prostředí
by se mohla s tou myšlenkou ztotožnit, pane ministře."
Zamyslel se, sepjal ruce a řekl,
"Ano, Gregu,
ale ďábel bude v detailech," řekl.
A to také byl.
Posledních 10 let tu byl jeden detail za druhým,
vše od formování zákonů
po mnohé výzkumné expedice
a plánování komunikace.
Jak jsem řekl, tým právníků,
bilaterální smlouvy,
zformování předsednictva Phoenixových ostrovů.
Nyní pracujeme na shánění příspěvků pro nadaci.
Kiribati zastavila těžbu
zatímco my pracujeme pro nadaci.
Před třemi týdny byla první schůze předsednictva Chráněné oblasti Phoenixových ostrovů (PIPA).
Takže už je to plně funkční
organizace,
která v zemi sjednává převrácené rybolovné licence.
A předsednictvo PIPA vlastní licenci
a platí za to Kiribati.
Takže je to velmi pevný, dobře promyšlený
plán s dobrými základy.
Zaměřovali jsme se na detaily.
A pro tuto práci bylo opravdu důležité,
abychom nejdříve propracovali detaily.
Tak, podmínky našeho úspěchu už jsme vyjmenovali.
Sami si o nich můžete přečíst.
Ale osobně bych řekl, že nejdůležitější
bylo zapracovat do projektu
principy trhu.
A to zajistilo, že se projekt mohl rozvíjet
a jeho realizace byla jak v zájmu Kiribati,
tak v zájmu světa.
A nakonec je tu otázka,
jak můžeme náš projekt rozšířit?
Jak můžeme uskutečnit Sylviin sen?
Kam s tím dojdeme?
Tady je Pacifik,
velké chráněné mořské oblasti (MPA)
a velké chráněné zóny.
A jak vidíte,
jsou rozseté po celém oceánu.
Právě jsem vám popsal příběh
tamté obdélníkové oblasti uprostřed, Phoenixových ostrovů,
ale všechny další zelená políčka na mapě
mají svůj vlastní příběh.
A co teď potřebujeme,
je podívat se na Pacifický oceán
v celé jeho rozloze
a vytvořit síť chráněných mořských oblastí
napříč Pacifikem,
abychom do budoucna
ochránili a zabezpečili
největší světový oceán.
Mockrát děkuji.