Ви й так нічого не зрозумієте з моєю англійською.
Це добре, бо ви зможете відпочити після всіх цих чудових людей.
Мушу зізнатися, що почуваюся тут не дуже зручно,
бо зазвичай, у житті, я вважаю свою роботу нікому непотрібною.
Тобто я почуваюся непотрібним.
Після Каролін та інших виступів я почуваюся лайном.
Мені дійсно незрозуміло, чому я тут.
Це як у якомусь кошмарі. Наче ти якийсь шахрай.
Приходиш в оперний, а тебе пхають співати.
Я не вмію!
Оскільки в мене нема що показати, нема що сказати,
спробуємо поговорити про щось інше.
Для початку ми можемо розібратися –
лише для початку, це не цікаво, але – як я працюю.
Коли хтось до мене приходить по те, завдяки чому я відомий,
лимоновичавлювачка, щітка для унітазу, зубочистка, гарні сидіння для унітазів,
і, чому б і ні, зубна щітка.
Я не придумую дизайн для зубної щітки.
Я не кажу: «Який же ж це буде гарний об'єкт» чи щось таке.
Це мене не цікавить.
Бо є різні види дизайну.
Перший вид можна назвати «цинічний» дизайн.
Це дизайн, винайдений Реймондом Лоеві в 50-х.
Він казав, що потворне не продається, і це жахливо.
Це означає, що дизайн має бути лише зброєю для маркетингу,
щоб виробник міг зробити свй виріб привабливішим.
Тоді він краще продається. Це фігня, це застаріло, це смішно.
Це я називаю «цинічним» дизайном.
Потім є «нарцисичний» дизайн.
Це коли фантастичний дизайнер створює дизайн тільки для інших фантастичних дизайнерів.
Потім є такі, як я, хто намагається виправдати своє існування,
і настільки соромиться своєї непотрібної професії, що намагається працювати по-іншому.
І намагається – я намагаюсь створювати об'єкт не заради об'єкта, а заради результату,
на користь людини, яка ним буде користуватися.
Наприклад, зубна щітка. Я не думаю про зубну щітку.
Я думаю: «Який ефект ця щітка буде мати в роті?»
Аби зрозуміти, яким буде ефект від зубної щітки в роті,
я маю уявити, кому належить цей рот.
Яке життя у власника цього рота? В якому суспільстві він живе?
Яка цивілізація створила це суспільство?
Який вид тварин утворює цю цивілізацію?
Коли я доходжу – мені на це потрібна хвилина, я не такий розумний –
коли я доходжу до виду тварин, стає по-справжньому цікаво.
Я не маю права щось міняти.
Але коли я повертаюсь назад, то я розумію, чому мені не варто цього робити.
Тому що сьогодні позитивніше взагалі не зробити, аніж зробити або зробити так, як я.
Коли я доходжу до виду тварин, можна багато чого побачити.
Є що побачити, є велике завдання.
Великий виклик – перед нами.
Тому що немає такого людського виробництва,
яке б існувало за межами того, що я називаю «великою картиною».
Велика картина – це наша історія, наша поезія, наша романтика.
Наша поезія – це наша мутація, наше життя.
Ми повинні пам'ятати, і це можна прочитати в книжках мого 10-річного сина,
що життя з'явилося 4 мільярди років тому, приблизно – 4,2 мільярда?
[голос за кадром] 4,5.
Так, 4,5, окей! Я дизайнер.
Це все. Весь подарунок на Різдво.
Перед тим в нас був суп, так званий «первинний бульйон».
Така собі первинна юшка – хлюп-хлюп-хлюп –
як брудне болото, без життя, без нічого.
Тоді – пшу-у-у-у-у – блискавка – пшу-у-у-у – приходить –
пшу-у-у-у-у – робить життя – хлюп-хлюп – а воно вмирає.
Через пару мільйонів років – пшу-у-у-у-у, хлюп-хлюп – а, прокидається!
Врешті-решт, воно виживає, і з'являється життя.
Ми були неймовірно тупі! Найтупіші бактерії.
Ми, здається, навіть досі так само розмножуємося, ви розумієте,
а також трохи – нє, забудьте.
Потім ми стали рибою, потім жабою,
потім мавпою, а потім ми стали тим, чим є на сьогодні – надмавпою.
Прикол у тому, що надмавпи, якими ми зараз є, це тільки половина історії.
Уявляєте? Від отих тупих бактерій до нас –
з мікрофоном, комп'ютером, айподом – 4 мільярди років.
А ми вже знаємо, зокрема Каролін, що коли вибухне сонце,
то Земля згорить, вибухне, чи що там,
і це заплановано на – через 4 мільярди років?
Так, вона каже, що приблизно так. Добре, це означає, що ми посередині історії.
Це фантастично! Це прекрасно!
Уявляєте? Це дуже символічно.
Бо бактерії, якими ми були, поняття не мали, що стануть такими, як ми зараз.
А сьогодні ми поняття не маємо, якими будемо через 4 мільярди років.
І ця територія – фантастична.
Це – наша поезія, наша прекрасна історія.
Це – наша романтика. Му-та-ція. Ми – мутанти.
Якщо ми до кінця не зрозуміємо, не усвідомимо, що ми – мутанти,
то ми взагалі нічого не зрозуміємо.
Бо кожне покоління думає, що воно – остаточне.
Ми переважно дивимося на Землю, думаючи, що
«Я – людина. Остаточна людина.
Чотири мільярди років ми мутували, але тепер це припиниться, бо це – я.
«Тепер назавжди залишимося такими, в червоній куртці.»
Або якось так. Я не впевнений, що це так.
Тому що це розум нашої мутації.
Можна стільки всього зробити, все таке свіже.
І тут треба сказати: не кожен мусить бути генієм,
але кожен мусить брати участь.
Для того, щоб бути активним учасником, мутант мусить робити руханку.
Можна так сказати.
Перший вид, так би мовити, є багато різних,
але той, який дуже простий, це обов'язок бачити.
Я зараз поясню. Я спробую.
Якщо ходити отак, то це можна робити. Ходити можна,
але якщо ходити і дивитися отак, то можна не побачити, що тут яма.
Можна впасти і померти. Це небезпечно.
Тому краще мати такий кут зору.
Я бачу, якщо я щось знайшов, вище, вище, і продовжують, вище, вище.
Я піднімаю кут зору, але він поки що дуже зациклений на собі, егоїстичний.
Але можна вижити, так що нормально.
Якщо підняти погляд ще трохи, то буде
«Я тебе бачу! О боже, ти тут! Як ти? Як тобі допомогти?»
«Я можу придумати для тебе нову зубну щітку, нову щітку для унітазу». Якось так.
Я живу в суспільстві. Я живу в серед людей.
Це добре. Можна сказати, що починаєш жити на території розуму.
Починаючи з цього рівня, чим вище піднімаєш погляд,
тим важливішим робишся для суспільства.
Чим вище піднімаєшся, тим важливішим стаєш для цивілізації.
Чим вище піднімаєшся, ...
тим важливішим стаєш для історії нашої мутації.
Тобто розумні люди мають ось такий кут зору. Це – розум
Звідси до цього рівня в нас геніальність.
Птолемей, Ератосфен, Айнштайн тощо.
Ніхто не мусить бути генієм.
Це добре, але це не обов'язково.
Будьте уважними, навчаючись, як бути хорошим мутантом.
Є небезпека, є пастки. Одна з них – вертикаль.
Тому що по вертикалі, якщо дивитися отак, то буде
«О боже, там Бог! О Господи!»
Бог – це пастка. Бог – це відповідь, коли ми не знаємо відповіді.
Тобто коли мозок недостатньо великий, коли не розумієш,
то починається оце «О боже, я бачу Бога!» Це просто смішно.
Тому – стрибати отак? Ні, не стрибати.
Повертайтеся. Тому що там чекає нова пастка.
Якщо дивитися отак, то дивишся в минуле,
або якщо заглянути всередину, якщо дуже гнучкий, то всередину самого себе.
Це називається шизофренія, і тоді ти так само мертвий.
Тому ти кожного ранку, оскільки ти хороший мутант,
будеш піднімати кут зору.
Далі, з горизонталі. Ви – розум.
Пам'ятайте – отак.
Це дуже-дуже важливо.
Що ще можна про це сказати. Навіщо це робити?
Тому, що якщо дивитися здалека, то бачимо свою лінію еволюції.
Лінія еволюції однозначно позитивна.
Здалека ця лінія здається дуже рівною.
Але якщо взяти лупу, то ця лінія виглядатиме отак.
Вона складається зі світла і тіні.
Можна сказати, що світло – це цивілізація, а тінь – це дикунство.
Дуже важливо розуміти, де ми знаходимось.
Тому що це цикл, є єтап в циклі.
І на кожному єтапі ми маємо різні обов'язки.
Це означає, можна собі уявити – я не кажу, що це було фантастично,
але у 80-і роки було небагато воєн, от стілечки.
Можна собі уявити, що цивілізація може стати цивілізованою.
Тоді такі люди, як я, стають прийнятними.
Можна сказати, що це епоха розкоші.
У нас є час подумати, є час – не знаю,
поговорити про мистецтво.
Все чудово. Ми в світлі.
Але буває, що, як от тепер, ми скочуємося так швидко в тінь, у дикунство.
Дикунство має багато-багато облич.
Тому що наше нинішнє дикунство – це не те дикунство, що ми думаємо.
Це – інший вид дикунства.
Тому ми мусимо пристосовуватися.
Тобто коли повертається дикунство, забудь про гарні стільці, гарний готель,
забудь про дизайн, ба навіть про мистецтво.
Забуть про все це. Є пріоритети, є нагальність.
Треба повертатися до політики, до радикалізації.
Я вибачаюсь, якщо це не дуже по-англійськи.
Треба повертатися до боротьби, до бою.
Ось чому я соромлюся займатися цією професією.
Ось чому я тут – щоб старатися працювати якнайкраще.
Але я розумію, що незважаючи на це,
– тому я найкращий! – це нічого не значить.
Тому що це – не підходящий час.
Тому я це говорю. Повторюю, що не існує нічого невиправданого,
все зроблено задля прекрасної мрії про цю цивілізацію.
І тому ми всі мусимо працювати, щоб завершити цю історію.
Тому що сценарій цієї цивілізації
– про кохання, прогрес, такі речі – це добре,
але є стільки інших сценаріїв розвитку для інших цивілізацій.
У сценарії цієї цивілізації йшлося про те, щоб стати могутнім, розумним,
як ця концепція Бога, яку ми придумали.
Ми тепер стали Богом. Процес майже завершено.
Залишилося тільки завершити історію.
Це дуже-дуже важливо.
Якщо не розуміти, що відбулося,
то не можна боротися, працювати, будувати і таке інше.
Ідеш в майбутнє, задкуючи.
Так можна впасти. Це дуже небезпечно.
Ні, це треба дійсно зрозуміти.
Оскільки ми майже завершили цю нашу історію.
Це прекрасно, що через років 50-60 ми можемо завершити цю цивілізацію,
і дати нашим дітям можливість придумати нову історію,
нову поезію, нову романтику.
До нас жили мільярди людей, які народжувались, працювали, вмирали.
Ці люди стільки працювали.
У нас тепер є стільки прекрасного. Ми стільки всього знаємо.
Ми можемо сказати своїм дітям: «Все. Це була наша історія. Це закінчилось.»
«Твій обов'язок тепер – придумати нову історію. Придумай нову поезію.»
Єдине правило – не можна мати жодного уявлення про наступну історію.
Ми даємо тобі чисті аркуші. Придумуй.
Ми даємо тобі найкращі інструменти. А тепер – твори.
Ось чому я продовжую працювати, навіть якщо це тільки заради щітки для унітазу.