Nu veţi înţelege nimic din felul în care vorbesc engleză.
Este bine pentru voi pentru că așa puteţi să luaţi o pauză, după toţi aceşti oameni extraordinari.
Trebuie să vă spun ca sunt așa, nu foarte comfortabil,
deoarece de obicei, în viaţă, consider că meseria mea este absolut inutilă.
Adică mă simt inutil.
Acum după Carolyn şi celelalte persoane, mă simt de tot rahatul.
Şi, în fine, nu ştiu de ce mă aflu aici,
dar seamănă cu, ştiţi, coşmarul acela pe care îl poţi avea - eşti un impostor,
ajungi la operă şi ei te împing pe scenă: "Trebuie să cânţi!"
Nu ştiu.
Deci, pentru că nu am nimic de prezentat, nimic de spus,
vom încerca să vorbim despre altceva.
Putem începe, dacă vreţi, prin a înţelege --
e doar pentru început, nu e interesant, în fine -- modul în care lucrez.
Când cineva vine la mine şi mă întreabă pentru ce sunt cunoscut,
vreau să spun, da, storcătorul de lămâie, peria de closet, scobitoarea, minunatele capace de closet,
şi, de ce nu -- o periuţă de dinţi.
Nu încerc să proiectez periuţa.
Nu încerc să zic, "Oh, acela va fi un obiect frumos" sau ceva de genul ăsta.
Nu asta mă interesează.
Pentru că există mai multe feluri de design.
Cel pe care îl putem numi designul cinic,
adică cel inventat de Raymond Loewy în anii '50,
care zicea: ce e urât se vinde prost, "le laid se vend mal", ceea ce este îngrozitor.
Asta înseamnă că designul trebuie să fie doar o armă de marketing,
folosită de producător pentru a face produsul mai sexy, așa,
vând mai mult, e rahat, e demodat, e ridicol.
Asta numesc eu design cinic.
Apoi este designul narcisist:
un designer fantastic care desenează numai pentru alţi designeri fantastici.
Mai există şi oameni ca mine, care încearcă să îşi merite existenţa,
şi cărora le e atât de jenă să practice această meserie inutilă, încât încearcă să o facă altfel,
şi ei încearcă, eu încerc, nu să fac obiectul de dragul obiectului, ci pentru rezultat,
pentru câştigul fiinţei umane, pentru persoana care îl va folosi.
Dacă luăm periuţa de dinţi -- nu mă gândesc la periuţa de dinţi.
Îmi spun: "Care va fi efectul periuţei de dinţi în gură?"
Şi pentru a înţelege care va fi acest efect al periuţei în gură,
trebuie să îmi imaginez. Cui aparţine această gură?
Care este viaţa posesorului acestei guri? În ce societate trăieşte omul ăsta?
Ce civilizaţie a creat această societate?
Ce specie de animale a creat această civilizaţie?
Când ajung -- aici îmi trebuie un minut, nu sunt chiar aşa de inteligent --
când ajung la nivelul speciei de animale, aici subiectul devine foarte interesant.
Eu, personal, nu am absolut nici o putere de a schimba lucrurile.
Dar, când reflectez, pot să înţeleg de ce nu le-aş schimba,
pentru că în ziua de azi, a nu schimba e mai bine decât a schimba, sau în ce fel aş schimba.
Dar, ca să revin, la nivelul la care mă aflu, la specia de animale, sunt lucruri de văzut.
Sunt lucruri de văzut, e marea provocare.
Marea provocare din faţa noastră.
Pentru că nu există produs uman
care să existe în afara a ceea ce eu numesc „marea imagine”.
Marea imagine este povestea noastră, romantismul nostru.
Poezia noastră reprezintă propria noastră mutaţie, viaţa noastră.
Trebuie să ne aducem aminte, şi putem vedea asta în orice carte a fiului meu de zece ani,
că viaţa a apărut în urmă cu patru miliarde de ani, în jur de -- 4,2 miliarde?
Voce din public: Patru virgulă cinci.
Da, virgulă cinci, OK, OK, OK! Sunt designer,
asta e, de cadouri de Crăciun.
Şi la început era o supă, numită "supa primordială".
Aceasta primă supă -- blup blup blup --
un fel de nămol murdar, fără viaţă, nimic.
Iar apoi -- pşuu-şuu -- fulgerul --pşuu -- soseşte --
pşuu-şuu -- dă viaţă -- blup blup -- iar ea moare.
Câteva milioane de ani mai târziu -- pşuu-şuu, blup-blup -- ah, trezirea!
Şi, în final, aceasta izbuteşte şi apare viaţa.
Eram atât de proşti. Cele mai proaste bacterii.
Încât, cred, ne copiam pentru a ne reproduce, ştiţi ce vreau să spun,
şi ceva de genul -- mai bine nu, s-o lăsăm baltă.
Apoi, am devenit peşte; apoi broască;
am devenit apoi maimuţă; apoi, ceea ce suntem azi: o super-maimuţă,
şi amuzant e că prin super-maimuţa de acum suntem la jumătatea poveştii.
Vă puteţi imagina? De la acea bacterie proastă la ceea ce suntem azi,
cu microfon, cu computer, cu iPod -- în patru miliarde de ani.
Şi ştim că, şi în special Carolyn, atunci când Soarele va face implozie,
Pământul va arde, exploda, nu ştiu ce,
şi acest lucru este de aşteptat în patru, patru miliarde de ani?
Da, a zis ceva de genul ăsta. OK, asta înseamnă că suntem la jumătatea poveştii.
Fantastic! Este minunat!
Vă puteţi imagina? Este foarte simbolic.
Deoarece bacteriile care am fost nu aveau nici o idee despre ceea ce suntem azi.
Iar azi, nu avem nici o idee despre ceea ce vom fi în patru miliarde de ani.
Iar acest teritoriu este fantastic.
Aceea este poezia noastră. Aceea este frumoasa noastră poveste.
Romantismul nostru. Mu-ta-ţi-e. Suntem mutanţi.
Şi dacă nu înţelegem sensul profund, dacă nu ne integrăm ca şi mutanţi,
ratăm complet povestea.
Pentru că fiecare generaţie consideră că este cea finală.
Avem un mod de a ne privi în felul ăsta, ştiţi,
"Eu sunt omul. Omul desăvârşit.
Ştiţi, ne-am trasformat în cei patru miliarde de ani de dinainte, dar acum, pentru că sunt eu, ne oprim. Final.
Pentru că sfârşitul, pentru că eternitatea este unul cu o jachetă roşie."
Ceva de genul ăsta. Nu sunt sigur de asta.
Deoarece asta este inteligenţa mutaţiei noastre şi lucruri de genul ăsta.
Sunt atâtea lucruri de făcut, este atât de proaspăt.
Şi să vă spun ceva: nimeni nu e obligat să fie un geniu,
dar toată lumea e obligată să participe.
Şi pentru a participa, pentru un mutant, există un minimum de efort, de exerciţiu.
Putem spune asta.
Primul lucru, dacă vreţi -- sunt atât de multe --
dar unul care este foarte uşor de exersat este datoria viziunii.
Vă pot explica. Voi încerca.
Dacă veţi merge în felul ăsta, e OK, e OK, puteţi merge,
dar poate că, pentru că mergeţi cu ochii aşa, nu veţi vedea că, ah, e o groapă acolo.
Veţi cădea şi veţi muri. Periculos.
De aceea, probabil, veţi încerca să aveţi acest unghi vizual.
OK, pot să văd. Dacă găsesc ceva, hop, sus, sus, şi continui aşa, sus, sus, sus.
Ridic unghiul vizual. Dar încă este foarte -- egoist? -- da, egoist.
Veţi supravieţui. E OK.
Dar dacă veţi înălţa privirea puţin mai sus veţi spune:
"Te văd, Dumnezeule, eşti aici, ce mai faci, te pot ajuta,
pot să proiectez pentru tine o nouă periuţă de dinţi, o nouă perie de closet", ceva de genul ăsta.
Mă aflu în societate, trăiesc într-o comunitate.
E OK. Începi să te afli în teritoriul inteligenţei, putem spune.
De la acest nivel, cu cât poţi înălţa mai mult privirea,
cu atât vei fi mai important pentru societate.
Cu cât vei ridica mai mult privirea, cu atât vei fi mai important pentru civilizaţie.
Cu cât vei continua să priveşti în depărtare şi sus, în felul ăsta,
cu atât vei fi mai important pentru povestea mutaţiei noastre.
Asta înseamnă că oamenii inteligenţi se află în unghiul ăsta. Aceasta este inteligenţa.
De la aceasta până aici se află geniul.
Ptolemeu, Eratostene, Einstein şi alţii ca ei.
Nimeni nu este obligat să fie un geniu.
E mai bine geniu, dar nimeni nu e obligat.
Aveţi grijă, în acest antrenament, să fiţi buni mutanţi.
Există unele pericole, există unele capcane. O capcană: verticala.
Deoarece chiar deasupra noastră, dacă priviţi aşa,
"O! Dumnezeule, uite-l pe Dumnezeu. O, Doamne!"
Dumnezeu e o capcană. Dumnezeu e răspunsul atunci când nu avem răspunsul.
Asta înseamnă că, atunci când creierul tău nu e suficient de mare, atunci când nu înţelegi,
vei reacţiona aşa: "E Dumnezeu, e Dumnezeu." E ridicol.
De aceea -- săriţi aşa. Nu, nu săriţi.
Veniţi înapoi. Pentru că după aceea este o nouă capcană.
Dacă veţi privi aşa, veţi privi în trecut,
sau dacă sunteţi foarte flexibili, înspre interiorul vostru.
Se cheamă schizofrenie, şi sunteţi de asemenea morţi.
De aceea, în fiecare dimineaţă, acum, pentru că sunteţi buni mutanţi,
veţi ridica unghiul vizual.
În afară, mai mult din orizontală. Sunteţi o inteligenţă.
Nu uitaţi niciodată, aşa, aşa.
E foarte, foarte important.
Ce mai putem spune despre asta? De ce să faci asta?
Pentru că noi -- dacă privim de departe, vedem linia evoluţiei noastre.
Linia evoluţiei e clar pozitivă.
De departe această linie pare foarte netedă, aşa.
Dar dacă vei lua o lupă, această linie începe să fie în zig-zag. Așa.
E făcută din lumini şi umbre.
Putem numi lumina - civilizaţie şi umbra - barbarie.
Şi este foarte important de ştiut unde ne aflăm.
În acest ciclu, este un loc anume,
şi nu ai aceeaşi sarcină în parţile diferite ale ciclului.
Asta înseamnă că ne putem imagina -- nu zic că a fost fantastic,
dar în anii '80 nu a fost prea mult război, așa, a fost --
ne putem imagina că civilizaţia poate să devină civilizată.
În acest caz, oamenii ca mine sunt acceptabili.
Putem spune, "E timpul luxului."
Avem timp să gândim, avem timp să nu ştiu ce,
să vorbim despre artă şi lucruri de genul ăsta.
E bine. Suntem în lumină.
Dar, câteodată, ca în ziua de azi, cădem, cădem atât de repede spre umbră, spre barbarie.
Spre multe, multe, multe feluri de barbarie.
Pentru că barbaria pe care o avem azi nu e probabil barbaria pe care ne-o imaginăm.
Este un tip diferit de barbarie.
De aceea, trebuie să ne adaptăm.
Așadar, când barbaria se întoarce, nu vă mai gândiţi la scaunele frumoase, la hotelul frumos,
la design, chiar şi -- îmi pare rău să o spun -- la artă.
Uitaţi de toate astea. Vor fi alte priorităţi, vor fi urgențe.
Trebuie să vă întoarceţi la politică, trebuie să vă întoarceţi la radicalizare,
scuze dacă asta nu sună foarte englezeşte.
Trebuie să vă întoarceţi la luptă, la bătălie.
De aceea azi îmi este atât de ruşine să practic această meserie.
De aceea mă aflu aici, pentru a încerca să lucrez în cel mai bun mod posibil.
Dar ştiu că deși lucrez în cel mai bun mod posibil
-- de aceea sunt cel mai bun -- este egal cu zero.
Pentru că nu este timpul potrivit.
De aceea spun asta. Spun că, repet, nimic nu există dacă nu e pentru un scop bun,
scopul e visul nostru frumos, al acestei civilizaţii.
Pentru că toţi trebuie să muncim ca să terminăm povestea.
Pentru că scenariul acestei civilizaţii
-- despre dragoste, progres, etc -- e OK.
Dar mai există atât de multe alte scenarii diferite, ale altor civilizaţii.
Acest scenariu, al acestei civilizaţii, a fost despre încercarea de a deveni puternici, inteligenţi,
asemenea ideii pe care am inventat-o, conceptul de Dumnezeu.
Suntem Dumnezeu acum. Suntem. E aproape gata.
Trebuie doar să sfârşim povestea.
Asta este foarte, foarte important.
Şi atunci când nu înţelegi cu adevărat ce s-a întâmplat,
nu poţi pleca să lupţi şi să munceşti şi să construieşti, etc.
Mergi cu spatele spre viitor. Înapoi, înapoi, înapoi, în felul ăsta.
Şi poţi să cazi, e foarte periculos.
Nu, trebuie să înţelegi cu adevărat asta.
Pentru că aproape am terminat, voi repeta povestea.
Şi frumuseţea acestui fapt e că în 50-60 de ani putem finaliza această civilizaţie
şi le putem oferi copiilor noştri posibilitatea de a inventa o nouă poveste,
o nouă poezie, un nou romantism.
Asemenea miliardelor de oameni, care s-au născut, au muncit, au trăit şi au murit înaintea noastră,
acei oameni care au muncit atât de mult,
noi am adus lucruri minunate, daruri frumoase, ştim atât de multe lucruri.
Putem spune copiilor noştri: OK, gata, aceasta a fost povestea noastră. A trecut.
Acum aveţi o sarcină: inventaţi o nouă poveste. Inventaţi o nouă poezie.
Singura regulă este aceea de nu a avea nici o idee în legătură cu următoarea poveste.
Vă dăm paginile albe. Inventaţi.
Vă dăm cele mai bune instrumente, cele mai bune, şi acum la treabă.
De aceea mai continuu să lucrez, chiar dacă este vorba de o perie de closet.