כנראה לא תבינו כלום מהאנגלית שלי.
זה טוב עבורכם, כך תהייה לכם הפסקה אחרי ששמעתם את כל האנשים הנפלאים האלה.
אני חייב לומר לכם שאני כזה, לא מאד נינוח,
כי בדרך כלל, בחיים, אני חושב שהעבודה שלי היא בלתי שימושית לגמרי.
זאת אומרת, אני מרגיש חסר תועלת.
עכשיו אחרי קרולין, וכל האנשים האחרים, אני מרגיש חרא.
ואני ממש, לא יודע למה אני כאן,
אבל -- אתם מכירים את הסיוט שיש לפעמים, כאילו אתה מתחזה,
אתה מגיע לאופרה, והם דוחפים אותך, "אתה חייב לשיר!"
אני לא יודע.
אם כך, בעצם, בגלל שאין לי מה להראות, שום דבר לומר,
אנסה לדבר על משהו אחר.
נוכל להתחיל, אם תרצו, בלנסות להבין --
זה רק בשביל ההתחלה, זה לא מעניין, אבל -- איך אני עובד.
כשמישהו ניגש אלי ושואל אותי בגלל מה אני מפורסם,
אני מתכוון, כן, מסחטת לימון, מברשת אסלה, קיסם, מושבי אסלה יפהפיים,
ולמה לא - מברשת שיניים.
אני לא מנסה לעצב את מברשת השיניים.
אני לא מנסה לומר "הו, זה יהיה חפץ יפהפה", או משהו כזה.
זה לא מעניין אותי.
בגלל שישנם סוגים שונים של עיצוב.
הראשון, בואו נקרא לו 'העיצוב הציני',
הכוונה לעיצוב שהומצא ע"י ריימונד לואי (Loewy) בשנות ה-50,
שאמר שמה שמכוער הוא מכירה רעה [צרפתית: כיעור לא מוכר], שזה נורא.
זה אומר שהעיצוב חייב להיות רק כלי נשק לטובת שיווק,
עבור היצרן לייצר משהו סקסי יותר, זאת אומרת,
הם מוכרים יותר, זה חרא, זה חסר שימוש, זה מגוחך.
אני קורא לזה 'העיצוב הציני'.
לאחר מכן, יש את 'העיצוב הנרקיסיסטי':
זה מעצב פנטסטי שמעצב רק עבור מעצבים פנטסטיים אחרים.
לאחר מכן יש אנשים כמוני, שמנסים להצדיק את קיומנו,
ושכל כך מתביישים לעבוד במקצוע חסר התועלת הזה, שמנסים לעשות זאת בדרך אחרת,
ושמנסים, אני מנסה, לא ליצור חפץ כדי שיהיה חפץ, אלא לטובת התוצאה,
לטובת הרווח של בן האדם, של מי שישתמש בו.
אם ניקח את מברשת השיניים -- אני לא חושב על מברשת השיניים.
אני חושב "איזו השפעה תהיה למברשת השיניים בפה?"
וכדי להבין איזו השפעה תהייה למברשת השיניים בפה,
אני חייב לדמיין: למי שייך הפה הזה?
איזה חיים יש לבעל הפה הזה? באיזו חברה חי האדם הזה?
איזו ציוויליזציה יצרה את החברה הזו?
איזה מין של בעלי חיים יוצרים את הציוויליזציה הזו?
כשאני מגיע -- וזה לוקח לי איזה דקה, אני לא כזה אינטליגנט --
כשאני מגיע לרמת בעלי החיים, זה נעשה מאד מעניין.
אני, אין לי שום כח לשנות משהו.
אבל כשאני חוזר אחורה, אני יכול להבין למה לא אעשה את זה,
כי היום לא לעשות את זה, יותר טוב מלעשות את זה, או איך אעשה את זה.
אבל לחזור אחורה, כשאני בשלב בעלי החיים, שם יש דברים לראות.
יש דברים לראות, שם נמצא האתגר הגדול.
האתגר הגדול שלפנינו.
כי אין יצירה אנושית
שמתקיימת מחוץ למה שאני קורא "התמונה הגדולה".
התמונה הגדולה היא הסיפור שלנו, השירה שלנו, הרומנטיקה שלנו.
השירה שלנו היא המוטציה שלנו, החיים שלנו.
אנו חייבים לזכור, ואנו יכולים לראות בכל ספר של בני בן ה-10,
שהחיים הופיעו לפני ארבעה מיליארד שנים, בערך -- 4.2 מיליארד?
מישהו מחוץ לבמה: 4.5 .
כן, נקודה חמש, אוקיי, אוקיי! אני רק מעצב,
זה הכל, של מתנות לחג המולד.
ולפני כן, היה מרק כזה, שנקרא "המרק הקדמוני",
המרק הראשון הזה -- בלופ בלופ בלופ --
מעין בוץ מלוכלך, ללא חיים, כלום.
אם כן -- פשוו שווו -- ברק -- פשוו -- מגיע --
פשוו שוו - יוצר חיים -- בלופ בלופ -- וזה מת.
כמה מיליוני שנים אחרי כן -- פשוו שוו, בלופ בלופ -- אה, להתעורר!
ולבסוף, זה מצליח, ומופיעים החיים.
היינו כל כך, כל כך, טיפשים. החיידקים הכי טיפשים.
אפילו, נראה לי, העתקנו את הדרך לזדווג, אתם יודעים למה אני מתכוון,
ומשהו מתוך -- לא, בעצם שכחו מזה.
אחרי כן, הפכנו לדג; אחרי כן, הפכנו לצפרדע;
אחרי כן, הפכנו לקוף; אחרי כן, הפכנו למה שאנו היום: סופר-קוף.
והכיף הוא, שהסופר-קוף שאנחנו היום, נמצא במחצית הסיפור.
אתם מצליחים לדמיין? מהחיידק הטיפש עד אלינו,
עם מיקרופון, עם מחשב, עם אייפוד -- ארבעה מיליארד שנים.
ואנחנו יודעים, במיוחד קרולין, שכשהשמש תתמוטט,
כדור הארץ יישרף, יתפוצץ, אני לא יודע,
וזה מתוכנן לארבעה, ארבעה מיליארד שנים?
כן, היא אמרה משהו כזה. אוקיי, זה אומר שאנחנו באמצע הסיפור.
פנטסטי! זה יפהפה!
אתם מצליחים לדמיין? זה מאד סימבולי.
בגלל שלחיידקים שהיינו לא היה מושג מה אנחנו היום.
והיום, אין לנו מושג מה נהייה בעוד ארבעה מיליארד שנים.
והטריטוריה הזו פנטסטית.
זו השירה שלנו. זה הסיפור היפהפה שלנו.
זו הרומנטיקה שלנו. מו-טצ-יה. אנחנו מוטנטים.
ואם לא נבין לעומק, אם לא נפנים שאנחנו מוטנטים,
נפספס את הסיפור לגמרי.
בגלל שכל דור חושב שהוא האחרון.
כך אנחנו נוהגים להסתכל על כדור הארץ, אתם יודעים,
"אני האדם. בן האדם האחרון.
אתם יודעים, אנחנו עוברים מוטציה במהלך ארבעה מיליארד השנים, אבל עכשיו, כי אלה אנחנו, אז עצרנו. סוף.
עד הסוף, לנצח, זה אחד עם ז'קט אדום".
משהו כזה, אני לא בטוח.
בגלל שזו ההבנה שלנו של מוטציה ודברים דומים לכך.
יש כל כך הרבה דברים לעשות, זה כל כך טרי.
ועוד משהו: אף אחד לא חייב להיות גאון.
אבל כל אחד מחוייב להשתתף.
והשתתפות, עבור מוטנט, היא פעילות גופנית מינימלית, מינימום של ספורט.
אפשר לומר כך.
הדבר הראשון, אם תרצו -- ויש כל כך הרבה --
אבל כזה שקל מאד לעשות, הוא חובת המבט.
אני יכול להסביר. אני אנסה.
אם הולכים ככה, זה בסדר, זה בסדר, אפשר ללכת,
אבל אולי, בגלל שהולכים עם העיניים ככה, לא רואים, הו, הנה בור.
ונופלים, ומתים. מסוכן.
לכן, אולי, מנסים להסתכל בזווית הזו.
אוקיי, אני יכול לראות, מצאתי משהו, למעלה, למעלה, וממשיכים, מעלה מעלה מעלה.
אני מרים את זווית המבט, אבל זה עדיין מאד -- אנוכי, אנוכי, אגואיסטי -- כן, אנוכי.
אתה, אתה שורד, זה בסדר.
אם מרימים את המבט קצת יותר למעלה, אומרים
"אני רואה אותך, אלוהים, אתה כאן, מה שלומך, אני יכול לעזור לך,
אני יכול לעצב עבורך מברשת שיניים חדשה, מברשת אסלה חדשה," משהו כזה.
אני חי בחברה, אני חי בקהילה.
זה בסדר. אנחנו מתחילים להיות בטריטוריה של האינטליגנציה, אפשר לומר.
מהשלב הזה, ככל שמרימים את זווית המבט,
כך נהיים חשובים עבור החברה.
ככל שנגביה, כך נהייה חשובים יותר עבור הציוויליזציה.
ככל שנגביה, לראות רחוק וגבוה, ככה.
כך נהיה חשובים יותר לסיפור המוטציה.
זאת אומרת שאנשים אינטליגנטיים נמצאים בזווית הזו. זוהי אינטליגנציה.
מכאן עד כאן, זה, זה גאונות.
פתולמיאוס, ארתוסטנס, איינשטיין, דברים כאלה.
אף אחד לא מחוייב להיות גאון.
זה טוב יותר, אבל אף לא אחד.
שימו לב, בהסבר הזה, להיות מוטנטים טובים.
יש קצת סכנה, יש מעין מלכודת. מלכודת אחת: האנכי.
בגלל שבאנכיות שלנו, אם מביטים כך,
"הו, אלוהים! יש אלוהים. הו! אלוהים!"
אלוהים הוא מלכודת. אלוהים הוא התשובה כשאיננו יודעים את התשובה.
הכוונה היא, כשהמוח שלך לא גדול מספיק, כשאתה לא מבין,
אתה אומר, "אה, זה אלוהים, זה אלוהים". זה מגוחך.
לכן -- לקפוץ, ככה? לא , לא לקפוץ.
לחזור. כי אחרי כן, יש מלכודת אחרת.
אם מביטים כך, מסתכלים אל העבר,
או שמסתכלים פנימה אם מאד גמישים, לתוכנו.
זה נקרא סכיזופרניה, ואתם גם מתים.
לכן כל בוקר, עכשיו, כי אתם מוטנטים טובים,
תרימו את זווית המבט שלכם.
החוצה, יותר אופקי. אתם אינטליגנציה.
לא לשכוח -- ככה, ככה.
זה מאד, מאד, מאד חשוב.
מה עוד אפשר לומר על זה. למה לעשות זאת?
זה כי אנחנו -- אם נסתכל מרחוק, נראה את קו האבולוציה שלנו.
קו האבולוציה הוא בוודאות חיובי.
מרחוק, הקו נראה חלק מאד, כך.
אבל אם לוקחים זכוכית מגדלת, כך, הקו הוא אק, אק, אק, אק, אק. ככה.
הוא עשוי מאור וצל.
אפשר לומר שאור הוא ציוויליזציה, צל הוא ברבריות.
וחשוב מאד לדעת איפה אנחנו.
בגלל שבמחזור כלשהו, יש חלק במחזור,
ואין אותה חובה בחלקים שונים של המחזור.
זאת אומרת, שאפשר לדמיין -- אני לא אומר שזה היה פנטסטי,
אבל בשנות ה-80, לא היתה יותר מדי מלחמה, ככה, זה היה --
אפשר לדמיין שהציוויליזציה הופכת מתורבתת.
במקרה כזה, אנשים כמוני מקובלים יותר.
אפשר לומר, "זהו זמן מותרות".
יש זמן לחשוב, יש זמן לאני לא יודע מה,
לדבר על אמנות, ודברים כאלה.
זה בסדר, אנחנו באור.
אבל לפעמים, כמו היום, אנחנו נופלים, אנחנו נופלים כל כך מהר לצל, נופלים כל כך מהר לברבריות.
עם פנים רבות מאד, מאד, מאד, של ברבריות.
בגלל שזה לא אותו דבר, הברבריות שיש היום, זו אולי הברבריות שבמחשבה שלנו.
יש סוגים שונים של ברבריות.
לכן אנחנו צריכים להסתגל.
כוונתי, שכשהברבריות חוזרת, לשכוח כסאות יפים, לשכוח את המלון היפה,
לשכוח עיצוב, אפילו -- לצערי -- לשכוח את האמנות.
תשכחו את כל זה. יש עדיפות, יש דחיפות.
חייבים לחזור לפוליטיקה, צריכים לחזור לרדיקליזציה,
אני מתנצל אם זה לא מאד אנגלי.
צריכים לחזור למאבק, להילחם.
לכן היום אני כל כך מתבייש להיות במקצוע הזה.
לכן אני כאן, לנסות לעשות את זה הכי טוב שאפשר.
אבל אני יודע שאפילו אם אני עושה את זה הכי טוב שאפשר
-- לכן אני הכי טוב -- זה כלום.
כי זה לא הזמן המתאים.
לכן אני אומר את זה. אני אומר את זה, כי, אני חוזר, כלום לא קיים אם זה לא מהסיבה הטובה,
הסיבה לחלום היפהפה שלנו, של הציוויליזציה הזו.
וכי כולנו חייבים לעבוד לסיים את הסיפור הזה.
כי התרחיש של הציוויליזציה הזו
-- על אהבה, קדמה, ודברים כמו אלה -- זה בסדר,
אבל יש כל כך הרבה תרחישים אחרים, שונים, של ציוויליזציות אחרות.
התרחיש הזה, של הציוויליזציה הזו, היה בעניין של להיעשות חזק, אינטליגנט,
כמו הרעיון הזה שהמצאנו, של אלוהים.
אנחנו אלוהים עכשיו. אנחנו. זה כמעט גמור.
אנחנו רק צריכים לסיים את הסיפור.
זה מאד, מאד חשוב.
וכשלא מבינים באמת מה קרה,
אי אפשר ללכת להילחם ולעבוד ולבנות ודברים כאלה.
הולכים לעתיד אחורה, אחורה, אחורה, אחורה, ככה.
ואפשר ליפול, זה מאד מסוכן.
לא, ממש חייבים להבין את זה.
בגלל שכמעט סיימנו, אחזור על הסיפור הזה.
והיופי בזה, בעוד אולי חמישים, ששים שנה, נוכל להשלים לגמרי את הציוויליזציה הזו,
ולהציע לילדים שלנו את האפשרות להמציא סיפור חדש,
שירה חדשה, רומנטיקה חדשה.
עם מיליארדי אנשים שנולדו, עבדו, חיו ומתו לפנינו,
האנשים האלה שעבדו כל כך הרבה,
אנחנו צריכים עכשיו להביא דברים יפים, מתנות יפות, אנחנו יודעים כל כך הרבה.
אנחנו יכולים לומר לילדים שלנו, אוקיי, זהו, זה היה הסיפור שלנו. זה עבר.
עכשיו יש לכם חובה: להמציא סיפור חדש. להמציא שירה חדשה.
הכלל היחיד הוא, שלא יהיה לנו מושג על הסיפור הבא.
אנחנו נותנים לכם דפים לבנים. תמציאו.
אנחנו נותנים לכם את הכלים הכי טובים, הכי טובים, ועכשיו, תעשו את זה.
לכן אני ממשיך לעבוד, אפילו בשביל מברשת אסלה.