S mou angličtinou nebudete ničemu rozumět.
Je to pro vás ale dobře, protože si můžete odpočinout po všech těch fantastických lidech.
Musím vám říct, že se necítím právě pohodlně,
protože obvykle, v životě, si myslím, že má práce je naprosto zbytečná.
Mám na mysli, že já se cítím zbytečný.
Teď po Carolyn a všech těch dalších lidech se cítím jako lejno.
A nakonec, vlastně ani nevím, proč tu jsem,
ale -- jistě znáte tu noční můru, že jste hochštapler,
přijdete na operu a oni do vás strčí: „Zpívejte!“
Nevím. (Smích)
Takže tak. Protože nemám nic, co bych ukázal, a nic, co bych řekl,
pokusím se mluvit o něčem jiném.
Můžeme začít, pokud tedy chcete, seznámením s tím --
je to jen úvod, není to zajímavé, ale -- jak pracuji.
Když za mnou někdo přijde a zeptá se mě, čím jsem se proslavil,
odpovídám, ano, vymačkávačem citronů, záchodovou štětkou, zubním párátkem, krásnými záchodovými prkénky,
ale proč ne -- zubním kartáčkem?
Nepokouším se navrhnout zubní kartáček.
Nesnažím se říkat: „Ach, to bude krásný předmět,“ nebo něčím podobným.
Nezajímá mě to.
Existují různé druhy designů.
Jeden, který můžeme nazvat cynickým designem,
tedy tím, který vynalezl Raymond Loewy v padesátých letech,
jenž řekl, že co je škaredé, je špatně prodejné -- ošklivost neprodává -- což je hrozné.
Znamená to, že návrh musí být jen marketingovou zbraní,
aby pomohl výrobci udělat výrobek přitažlivějším,
takže pak se prodává víc: je to sračka, je to zastaralé, je to směšné.
Nazývám to cynickým designem.
Pak je tu narcistický design:
fantastický návrhář navrhuje pouze pro další fantastické návrháře. (Smích)
Pak jsou tu lidé jako já, kteří si existenci snaží zasloužit,
kteří se tak stydí za svoji zbytečnou práci, takže se ji snaží dělat jinak,
zkoušejí, já zkouším, nedělat předmět pro předmět, ale pro výsledek,
pro užitek lidské bytosti, osoby, která jej bude používat.
Vezměme si kartáček na zuby -- nepřemýšlím o kartáčku na zuby.
Přemýšlím: „Jaký bude efekt kartáčku v ústech?“
A abych pochopil, jaký bude efekt kartáčku na zuby v ústech,
musím si představit: Komu patří ta ústa?
Jaký je život toho, jehož jsou tato ústa? V jaké společnosti tento člověk žije?
Jaká civilizace tvoří tuto společnost?
Jaký živočišný druh tvoří tuto civilizaci?
Když se dostanu až sem -- což mi vezme nějaký čas, protože nejsem moc chytrý --
když se dopracuji až na úroveň živočišných druhů, začne to být skutečně zajímavé.
Já osobně nemám vůbec žádnou moc cokoli změnit.
Ale když se vrátím zpět, můžu pochopit, proč to nemůžu udělat,
protože dnes něco neudělat je přínosnější, než to udělat, nebo jak.
Ale tímto návratem do živočišné říše toho můžu hodně vidět.
Jsou zde k vidění věci, je zde velká výzva.
Velká výzva přímo před námi.
Protože neexistuje lidský výrobek,
který by existoval mimo to, co nazývám „velkým obrazem“.
Velký obraz je náš příběh, naše poezie, náš romantismus.
Naše poezie je naše proměna, náš život.
Musíme si vzpomenout, a můžeme to vidět v každé knížce mého desetiletého syna,
že život vznikl před čtyřmi miliardami let, přibližně -- 4,2 miliardami?
Hlas z hlediště: 4,5.
Ano, celých pět. OK, OK, OK. (Smích) Jsem návrhář,
nikdo jiný, návrhář vánočních dárků.
Předtím byla polévka, říká se jí „prvotní polévka“,
první polévka -- blop blop blop --
jakési špinavé bláto, bez života, prostě nic.
A pak -- pšú pšú -- blesk -- pšú -- udeřil --
pšú pšú -- vytvořil život -- blop blop -- ten ale zemřel.
Po dalších několika milionech let -- pšú šú, blop blop -- vstávat!
Nakonec, konečně, se úspěšně život zrodil.
Byli jsme tak hloupí. Nejhloupější bakterie.
I když, myslím, kopírovali jsme se ve jménu reprodukce, víte, co myslím,
a něco z toho -- ale ne, zapomeňte na to.
Potom jsme se stali rybou, pak žábou,
pak opicí a pak jsme se stali tím, čím jsme dnes -- super-opicí.
A legrační je, že ta super-opice, kterou jsme dnes, je jen půlkou příběhu.
Dokážete si to představit? Od hloupé bakterie k nám,
kteří máme mikrofony, počítače, iPody: čtyři miliardy let.
A víme, obzvláště Carolyn ví, že Slunce se jednou zhroutí do sebe sama,
Země shoří, exploduje a já nevím co ještě,
a tohle se očekává za čtyři -- čtyři miliardy let?
Ano, říká, že nějak tak. OK. To znamená, že jsme v polovině příběhu.
Úžasné! Je to krásné!
Dokážete si to představit? Je to velmi symbolické.
Protože bakterie neměla žádnou představu o tom, jací dnes jsme.
A dnes my nemáme žádnou představu o tom, jací budeme za čtyři miliardy let.
A tahle oblast je fascinující.
Tohle je naše poezie. Tohle je náš krásný příběh.
Je to náš romantismus. Mu-ta-ce. Jsme mutanti.
A pokud si to pořádně neuvědomíme, pokud nepřijmeme, že jsme mutanti,
vůbec nepochopíme příběh.
Protože každá generace si myslí, že je tou definitivní.
Díváme se na Zemi způsobem:
„Jsem člověk. Jsem definitivní člověk.
Mutovali jsme v průběhu předchozích čtyř miliard let, ale teď, protože jsem to já, to přestane. Konec. (Smích)
Navždy, na věčnost, je už jen chlapík v červené bundě.“
Takže nějak tak. Nejsem si správností tohoto přístupu moc jistý. (Smích)
Protože naší inteligencí je právě mutace a věci s ní spojené.
Je tu tolik věcí, co lze dělat, je to tak osvěžující.
A pak taky, nikdo nemusí být géniem,
ale všichni by to měli zkusit a zúčastnit se.
A účastnit se, jako mutant, si vyžaduje minimum námahy, minimum vypětí.
To můžeme říct.
První věc, pokud chcete -- je jich mnoho --
ale jedna, kterou je velmi snadné provést, je povinnost vidění.
Můžu vám to vysvětlit. Pokusím se.
Pokud jdete nějak takhle, je to v pořádku, můžete jít,
ale nejspíš, protože jdete s očima nějak takhle, neuvidíte, že je tu díra.
A spadnete. A zemřete. Je to nebezpečné.
To je důvod, nejspíš, proč vyzkoušíme jiný úhel pohledu.
Fajn, vidím, našel jsem něco, nahoru, nahoru, pokračuji, nahoru, nahoru, nahoru.
Zvedám úhel pohledu, ale pořád je velmi -- sobecký, sobecký, egoistický -- ano, sobecký.
Přežijete. To je v pořádku.
Ale pokud zvednete úroveň očí ještě trochu výš:
„Vidím vás, ó můj Bože, tady jste, pomůžu vám,
můžu pro vás navrhnout nový zubní kartáček, novou záchodovou štětku,“ a tak dál.
Žiju ve společnosti, žiju v komunitě.
Je to fajn. Jsme tak v oblasti inteligence, dá se říct.
Od této úrovně, čím víc zvednete úhel pohledu,
tím víc budete pro společnost důležití.
Čím víc vyrostete, tím budete pro civilizaci důležitější.
Čím víc porostete, abyste viděli daleko a vysoko, nějak takhle,
tím víc budete důležití pro příběh naší mutace.
To znamená, že inteligentní lidé jsou v tomto úhlu. To je inteligence.
Odsud sem je to genialita.
Ptolemaios, Eratosthenés, Einstein, lidé jako oni.
Nikdo nemusí být géniem.
Je to sice lepší, ale nikdo nemusí.
Buďte v tomto cvičení pečliví, buďte dobrými mutanty.
Ale je tu nebezpečí, je tu past. Jedna past: vertikála.
Protože v naší vertikále, když se podíváte tímto způsobem:
„Ach! Můj Bože, je tu Bůh. Ach! Bůh!“
Bůh je past. Bůh je odpověď, když neznáme odpověď.
To znamená, když není váš mozek dostatečně velký, když nechápete,
tak si řeknete: „Ach, je to Bůh, může za to Bůh.“ A to je směšné.
To je proč -- skákat takhle? Ne, neskákejte.
Vraťte se. Protože je tu další past.
Pokud se podíváte takhle, díváte se do minulosti,
anebo se díváte do sebe, pokud jste velmi pružní, do sebe sama.
Říká se tomu schizofrenie, což znamená, že jste mrtví.
To je důvod, proč každé ráno, protože jste dobří mutanti,
zvednete svůj úhel pohledu.
Více nad horizont. Jste inteligence.
A nikdy nezapomeňte. Takhle, takhle.
Je to velmi, velmi důležité.
Co dalšího o tom můžeme povědět? Proč to dělat?
Protože my -- pokud se podíváme z dálky, vidíme průběh naší evoluce.
Průběh evoluce je jasně pozitivní.
Z dálky tento průběh vypadá velmi hladce.
Ale když si vezmete dalekohled, průběh je cik, cak, cik, cak, cik, cak.
Je tvořen světlem a stínem.
Můžeme říct, že světlo je civilizace, stín je barbarství.
A je velice důležité vědět, kde jsme.
Protože některý cyklus, je tu místo v cyklu,
kde nemáte stejnou povinnost jako v jiných částech cyklu.
Což znamená, můžeme si představit -- neříkám, že to bylo báječné,
ale v osmdesátých letech nebylo moc válek --
můžeme si představit, že civilizace se může stát civilizovanou.
V tomto případě jsou lidé jako já přijatelní.
Můžeme říct: „Je to luxusní období.“
Máme čas přemýšlet, máme čas na já nevím co,
mluvit o umění a podobných věcech.
Je to dobré. Jsme v té světlé oblasti.
Ale občas, jako dnes, se propadáme, propadáme se tak rychle, tak rychle do stínu, tak rychle do barbarství.
Do mnoha, mnoha podob barbarství.
Protože to není barbarství, co máme dnes, nejspíš to není barbarství, myslíme si.
Existuje jiný typ barbarství.
A to je důvod, proč se musíme přizpůsobit.
To znamená, když se barbarství vrátí, zapomeňte na krásné židle, zapomeňte na krásné hotely,
zapomeňte na design -- nerad to říkám -- zapomeňte na umění.
Zapomeňte na všechno. Je tu priorita, je tu naléhavost.
Musíte jít do politiky, musíte být radikální,
omlouvám se, pokud mám slabší angličtinu.
Musíte se vrátit do boje, do bitvy.
To je důvod, proč se dnes tolik stydím dělat svoji práci.
To je důvod, proč jsem zde, abych se pokusil udělat to nejlepší.
Ale vím, že i když udělám to nejlepší možné
-- to proto, že jsem nejlepší -- nic to neznamená.
Protože na to není správný čas.
To je důvod, proč to říkám. Říkám to proto, opakuji, že nic by neexistovalo bez jedné věci,
toho krásného snu, této civilizace.
A proto musíme všichni pracovat, abychom dokončili příběh.
Protože scénář této civilizace
-- o lásce, pokroku a podobných věcech -- je fajn,
ale jsou tu další a odlišné scénáře jiných civilizací.
Tento scénář naší civilizace byl o získání moci, inteligence,
podobně jako myšlenka, kterou jsme vynalezli, ona koncepce Boha.
My jsme nyní tím Bohem. Opravdu jím jsme. Jsme téměř hotovi.
Musíme jen dokončit příběh.
To je velice důležité.
A když opravdu neporozumíte tomu, co se stalo,
nemůžete jít a bojovat a pracovat a stavět věci.
Jdete do buducnosti pozpátku, pozpátku, pozpátku, pozpátku.
A můžete spadnout, což je velmi nebezpečné.
Ne, opravdu to musíte pochopit.
Protože jsme téměř u konce, zopakuji příběh.
A krása tohoto je, že v následujících 50 nebo 60 letech můžeme tuhle civilizaci kompletně dokončit,
a nabídnout našim dětem možnost objevit nový příběh,
novou poezii, nový romantismus.
S miliardami lidí, kteří se narodili, pracovali, žili a zemřeli před námi,
těmito lidmi, kteří pracovali tak těžce,
že nyní máme tak krásné věci, krásné dary, víme tolik věcí.
Můžeme našim dětem říct, že fajn, že hotovo, že to byl náš příběh. To je ale minulost.
Teď máte povinnost: vynalézt nový příběh. Vynalézt novou poezii.
Jediným pravidlem je, že nesmíme mít žádnou představu o příštím příběhu.
Máme bílé stránky. Vynalézejme.
Dáváme vám ty nejlepší nástroje. A teď to s nejlepšími nástroji udělejte.
To je důvod, proč pokračuji v práci, i když je to jen záchodová štětka.