Нищо няма да разберете с моя английски.
И по-добре за вас, тъкмо ще имате почивка след всички тези фантастични хора.
Трябва да ви кажа, че съм такъв, не особено удобен,
защото обикновено в живота мисля, че работата ми е абсолютно безполезна.
Искам да кажа, аз се чувствам безполезен.
А сега, след Каролайн и всички други пък се чувствам ужасно.
И определено не знам защо съм тук,
но... нали ви е познат онзи кошмар, че си натрапник,
пристигаш в операта и те карат: "Трябва да пееш!"
Не знам.
И така, понеже нямам какво да покажа и какво да кажа,
трябва да се опитаме да говорим за нещо друго.
Ако искате, може да започнем с разбиране...
просто за начало, не е интересно, но... как работя.
Когато някой дойде при мен и ме попита с какво съм известен,
искам да кажа, да, сокоизстисквачка за лимони, четка за тоалетна, клечки за зъби, красиви седалки за тоалетна,
а защо не - и четка за зъби.
Не се опитвам да правя дизайн на четка за зъби.
Не се опитвам да кажа: "О, това ще бъде прекрасен обект", или нещо такова.
Това не ме интересува.
Защото има различни типове дизайн.
Единият, можем да го наречем циничният дизайн,
това означава дизайнът, изобретен от Реймънд Льоуи през 50-те,
който казал - грозното се продава зле, la laideur se vend mal, което е ужасно.
Означава, че дизайнът трябва да е просто оръжието за маркетинг,
за да направи производителят продукта по-секси, ей така,
продават повече, гадост, отживелица, абсурд.
Наричам това циничния дизайн.
После идва нарцистичният дизайн:
фантастичен дизайнер, който прави дизайн само за други фантастични дизайнери.
После са хора като мен, които се опитват да заслужат съществуването си,
и които толкова се срамуват да се занимават с тая безполезна работа, които се опитват да я вършат по друг начин,
и се опитват, аз се опитвам, да не правя обекта заради обекта, а заради резултата,
заради ползата за човешкото същество, лицето, което ще го използва.
Ако вземем четката за зъби... не мисля за четката за зъби.
Мисля: "Какъв ще бъде ефектът от четката в устата?"
А за да разбера какъв ще бъде ефектът от четката в устата,
трябва да си представя: На кого е тази уста?
Какъв е животът на притежателя на тази уста? В какво общество живее този човек?
Каква цивилизация създава това общество?
Какви животински видове създава тази цивилизация?
Като пристигна... трябва ми една минута, не съм толкова интелигентен...
като пристигна на нивото на животинските видове, става много интересно.
Аз определено нямам сила да променям каквото и да е.
Но като се върна, мога да разбера защо да не го правя,
защото днес да не го правиш е по-позитивно, отколкото да го правиш или как да го правя.
Но да се върнем там, където съм - при животинските видове има какво да се види.
Има какво да се види, там е голямото предизвикателство.
Голямото предизвикателство пред нас.
Защото няма човешко производство,
което съществува извън онова, което наричам "големия образ".
Големият образ е нашата история, нашата поезия, нашият романтизъм.
Нашата поезия е нашата мутация, нашият живот.
Трябва да помним, и може да видим това във всяка книга на 10-годишния ми син,
че животът се появява преди четири милиарда години, около... четири милиарда и две десети?
Глас извън сцената: Четири милиарда и пет десети.
Да, и пет десети, добре, добре, добре! Аз съм дизайнер,
това е всичко, на коледни подаръци.
А преди е имало една супа, наречена "първична супа",
тази първа супа... клок, клок, клок...
нещо като мръсна кал, без живот, без нищо.
А после... шу-шу... светкавица... шууу... пристига...
шу-шу... прави живот... блоп-блоп... и то умира.
Няколко милиона години по-късно... шу-шу, блоп-блоп... а, събуди се!
И най-сетне успява, животът се появява.
Били сме толкова глупави. Най-глупавите бактерии.
Дори мисля, че сме копирали начина си за възпроизводство, разбирате какво имам предвид,
и нещо... а, не, забравете.
После ставаме риба; после ставаме жаба;
после ставаме маймуна; после ставаме онова, което сме днес: супер маймуна,
а забавното е, че супер-маймуната, каквато сме днес, е на половината от историята.
Можете ли да си представите? От онази глупава бактерия до нас,
с микрофон, с компютър, с iPod... четири милиарда години.
А знаем, особено Каролайн, че когато слънцето имплодира,
земята ще изгори, ще експлодира, не знам какво,
а това е насрочено за след четири милиарда години?
Да, отвърна тя, нещо такова. Така, това означава, че сме на половината на историята.
Фантастично! Прекрасно!
Можете ли да си представите? Много е символично.
Защото бактерията, която сме били, не е имала представа за това , което сме днес.
А днес нямаме представа какви ще бъдем след четири милиарда години.
А тази територия е фантастична.
Това е нашата поезия. Това е нашата прекрасна история.
Нашият романтизъм. Му-та-ция. Ние сме мутанти.
А ако не разберем дълбоко, ако не интегрираме, че сме мутанти,
напълно пропускаме историята.
Защото всяко поколение мисли, че ние сме последните.
Имаме начин да гледаме на земята така, разбирате ли:
"Аз съм човекът. Последният човек.
Мутирали сме през предишните четири милиарда години, но сега, защото съм аз, спираме. Край.
Белязан за края, за вечността."
Нещо такова. Не съм сигурен в това.
Защото това е нашата интелигентност на мутация, такива неща.
Има толкова много неща за правене, толкова е свежо.
А ето нещо: никой не е длъжен да бъде гений,
но всеки е длъжен да участва.
А да участва, за един мутант, има минимум упражнения, минимум спорт.
Можем да го кажем.
Първо, ако искате... има толкова много...
но нещо много просто е дългът за зрение.
Мога да ви обясня. Ще се опитам.
Ако вървите ето така, добре, може да вървите,
но вероятно, защото вървите с очи ето така, няма да видите - о, там има дупка.
Ще паднете и ще умрете. Опасно.
Вероятно затова ще се опитате да постигнете този зрителен ъгъл.
Така, виждам, ако открия нещо, нагоре, нагоре, и продължават нагоре, нагоре, нагоре.
Вдигам зрителния ъгъл, но още е много... себичен, себичен, егоист... да, себичен.
Ти, ти оцеляваш. Всичко е наред.
Ако вдигнеш малко повече нивото на очите си, става:
"Виждам те, о, Боже, ти си тук, как си, мога да ти помогна,
мога да ти проектирам нова четка за зъби, нова четка за тоалетна", нещо такова.
Аз живея в общество, живея в общност.
Така. Започваш да си в територията на интелигентност, може да се каже.
От това ниво, колкото повече можеш да вдигнеш този зрителен ъгъл,
толкова по-важен ще си за обществото.
Колкото повече се издигаш, толкова по-важен ще бъдеш за цивилизацията.
Колкото повече се издигаш, за да виждаш надалеч и нависоко, ето така,
толкова по-важен ще си за историята на нашата мутация.
Това означава, че интелигентните хора са на този ъгъл. Това е интелигентност.
От това до тук, това е гений.
Птолемей, Ератостен, Айнщайн, такива неща.
Никой не е задължен да бъде гений.
По-добре е, но никой.
Погрижете се, при това обучение, да сте добър мутант.
Има известна опасност, има известен капан. Един капан: вертикалата.
Защото по нашата вертикала, ако изглеждаш така:
"Ах! Боже мой, има Бог. Ах! Бог!"
Бог е капан. Бог е отговорът, когато не знаем отговора.
Това означава, че когато мозъкът ти не е достатъчно голям, когато не разбираш,
казваш: "Ах, Бог е, Бог е." Това е абсурдно.
затова... скок, ето така? Не, не скачай.
Върни се. Защото после има друг капан.
Ако гледаш ето така, гледаш към миналото
или гледаш навътре, ако си много гъвкав, вътре в самия себе си.
Нарича се шизофрения, и също си мъртъв.
Затова сега всяка сутрин, защото си добър мутант,
ще издигаш зрителния си ъгъл.
Навън, повече от хоризонталата. Ти си интелигентност.
Никога не забравяй... ето така, ето така.
Много, много, много е важно.
Какво, какво още можем да кажем за това. Защо да го правим?
Защото ние... ако гледаме отдалеч, виждаме нашата линия на еволюция.
Тази линия на еволюция явно е позитивна.
Отдалеч тази линия изглежда много гладка, ето така.
Но ако вземеш леща, ето така, тази линия е цялата накъсана. Ето.
Направена е от светлини и сенки.
Можем да кажем, че светлината е цивилизация, сянката е варварство.
И е много важно да знаем къде сме.
Защото някой цикъл, в цикъла има петно
и нямаш същия дълг в различните части от цикъла.
Това значи, че можем да си представим... не казвам, че е било фантастично,
но през 80-те нямаше твърде много война, ей така, беше...
можем да си представим, че цивилизацията може да стане цивилизована.
В този случай хора като мен са приемливи.
Можем да кажем: "Това е луксозно време".
Имаме време да мислим, имаме време да правим не знам какво,
да говорим за изкуство, такива неща.
Така. Ние сме в светлината.
Но понякога, като днес, падаме, падаме толкова бързо, толкова бързо към сянката, падаме толкова бързо към варварството.
С много, много, много, много лица на варварството.
Защото то не е, варварството, което имаме днес, вероятно не е варварството, което смятаме.
Има различни видове варварство.
Затова трябва да се приспособим.
Това значи, щом варварството се върне, забравете красивите столове, забравете красивия хотел,
забравете дори дизайна... казвам го с мъка... забравете изкуството.
Забравете всичко това. Има приоритети, има спешност.
Трябва да се върнете към политиката, трябва да се върнете към радикализацията.
Съжалявам, ако това не е много английско.
Трябва да се върнете към борба, към битка.
Затова днес толкова се срамувам, че се занимавам с тази работа.
Затова съм тук - за да се опитам да направя възможно най-доброто.
Но знам, че дори аз да правя най-доброто възможно...
затова съм най-добрият... то е нищо.
Защото моментът не е подходящ.
Затова го казвам. Казвам го, защото, повтарям, нищо не съществува, ако не е по основателната причина,
причината за нашата красива мечта, за тази цивилизация.
И защото всички трябва да работим, за да завършим тази история.
Защото сценарият на тази цивилизация
...за любов, прогрес и такива неща... той е добър,
но има толкова много различни, други сценарии на други цивилизации.
Този сценарий, на тази цивилизация, е бил за това да станем могъщи, интелигентни,
като тази идея, която сме измислили, това понятие за Бог.
Сега ние сме Бог. Така е. Почти е сторено.
Само трябва да завършим историята.
Това е много, много важно.
А когато не разбираш наистина какво се е случило,
не може да отидеш да се биеш, да работиш, да строиш и такива неща.
Отиваш в бъдещето назад, назад, назад, назад, ето така.
Може да паднеш и е много опасно.
Не, наистина трябва да разберете това.
Тъй като почти сме приключили, ще повторя тази история.
А красотата на това е, че вероятно до 50-60- години можем да приключим тази цивилизация напълно
и да предложим на децата си възможността да измислят нова история,
нова поезия, нов романтизъм.
С милиарди хора, които са родени, работили, живели и починали преди нас,
тези хора, които са работили толкова много,
сега въвеждаме прекрасни неща, прекрасни дарове, знаем толкова много неща.
Можем да кажем на децата си: така, свършено, това беше нашата история. Това отмина.
Сега вие имате дълг: измислете нова история. Измислете нова поезия.
Единственото правило е, че не трябва да имаме никаква представа от следващата история.
Даваме ви бели страници. Изобретявайте.
Даваме ви най-добрите инструменти, най-добрите инструменти, а сега го направете.
Затова продължавам да работя, дори да е за четка за тоалетна.