Неки од вас су чули причу раније,
али, у ствари, има неко у публици
ко никад није чуо ову причу - пред публиком - раније,
тако да сам мало више нервозaн него обично.
Доста дуго сам био фотограф.
1978. радио сам за магазин Time
и добио сам тродневни задатак
да фотографишем америчко-азијатску децу,
децу чији су очеви aмерички војници
широм југоисточне Азије, а затим су их напустили -
40 000 деце широм Азије.
Никада раније нисам чуо реч Амероазијат.
Неколико дана сам провео фотографишући децу у различитим земљама
и као многи фотографи и новинари
увек се надам да када се моје слике објаве,
оне заправо могу да утичу на ситуацију,
уместо само документовања.
Дакле, био сам толико узнемирен оним што сам видео
и толико незадовољан чланком који је био после тога,
да сам одлучио да узмем шест месеци одмора.
Имао сам 28 година.
Одлучио сам да нађем шесторо деце у различитим земљама
и заправо да проведем неко време са децом
и покушам да испричам њихову причу мало боље
него што сам мислио да сам урадио за магазин Time.
Током прављења приче,
тражио сам децу која нису снимана раније,
и Перл Бак фондација ми је саопштила
да су радили са пуно Американаца који су
донирали новац ради помоћи некој од ове деце.
Човек који је водио Перл Бак фондацију у Кореји, ми је рекао,
да има једна девојчица од 11 година коју подиже њена бака.
Бака никад није дала западњацима да је виде.
Сваки пут када би неки западњак дошао у село, она би сакрила девојчицу.
Наравно, одмах сам се заинтересовао.
Видео сам њене фотографије и помислио да желим да идем.
А момак ми је рекао: "Нема шансе. Ова бака неће ни - знате,
нема шансе да ће ти икада дозволити да упознаш ту девојчицу коју одгаја. "
Узео сам преводиоца и отишао у то село,
нашао сам баку, сео са њом.
И на моје запрепашћење, пристала је да
фотографишем њену унуку.
Сам сам плаћао за то, па сам питао преводиоца
да ли би било у реду да останем недељу дана.
Имао сам врећу за спавање.
Породица је имала са стране куће малу шупу,
па сам питао: "Могу ли спавати у својој врећи за спавање?"
И управо сам рекао девојчици, чије име је Хјун-Сук Ли,
да ако икада урадим нешто што јој је непријатно -
она није говорила ни реч енглеског, иако је изгледала веома амерички -
могла је само да подигне руку и каже: "Стоп"
и престао бих са фотографисањем.
Мој преводилац је отишао.
Дакле, био сам тамо, нисам знао ни реч корејског
и ово је прво вече када сам упознао Хјун-Сук.
Њена мајка је још увек била жива.
Није је подизала мајка већ бака.
Оно што ме је одмах погодило било је
како се њих две воле.
Бака ју је невероватно много волела.
Ноћу су спавале на поду.
Начин на који греју своје домове у Кореји је да ставе цигле испод пода,
па топлота заправо зрачи одатле.
Хјун-Сук је имала 11 година.
Фотографисао сам, као што сам рекао, доста ових клинаца.
Хјун-Сук је у ствари пето дете које сам пронашао ради фотографисања.
Скоро су увек сва деца
била стварно психолошки оштећена
јер су их исмевали, зачикавали, па одбацили.
А Кореја је вероватно место за које сам открио
да је најгоре за ову децу.
У сусрету са Хјун-Сук, највише ме је погодило
то што је деловала веома самоуверено
и веома срећно у сопственој кожи.
Запамтите ову слику
јер касније ћу вам показати другу слику,
али можете видети колико личи на баку,
иако изгледа тако западњачки.
Одлучио сам да је пратим у школу.
Ово је прво јутро када сам остао са њом.
Ово је на путу до школе.
Ово је јутарња група ван њене школе.
Приметио сам да тера шегу свуда.
Када су наставници постављали питања,
прва би подизала руку.
Опет, није уопште стидљива или повучена
нити налик другој деци коју сам фотографисао.
Прва је ту да оде на таблу и одговара на питања.
Упадала је у невољу због шапутања у уво својој најбољој пријатељици
у сред часа.
А једна од других ствари које сам јој рекао помоћу преводиоца -
поред тога како да каже стоп - било је да не обраћа пажњу на мене.
И заиста, већину времена она ме је стварно потпуно игнорисала.
Приметио сам да је на одмору, она је била та
која је бирала друге девојчице да буду у њеном тиму.
Од самог почетка, било је врло очигледно да је лидер.
Ово је на путу кући.
Ово су брда Северне Кореје.
То је дуж границе.
Они покривају прозоре сваке ноћи, тако да светлост не може да се види
јер је јужнокорејска влада рекла
да Севернокорејанци могу да упадну у сваком тренутку.
Дакле, увек је било да - што сте ближе Северној Кореји, страшније је.
Веома често у школи, фотографисао бих
и она би шапнула на уво својим другарицама,
а затим би погледала у мене и рекла: "Стоп".
А ја бих био у ставу мирно и све девојчице би праснуле
и била је то нека врста мале шале.
(Смех)
Дошао је крај недеље и жена преводилац се вратила,
јер сам је замолио да се врати
да бих могао да се званично захвалим баки и Хјун-Сук.
Током разговора баке и преводиоца,
бака је почела да плаче.
Питао сам преводиоца: "Шта се дешава, зашто је плакала?"
Она је говорила са баком на моменат,
а онда је заплакала.
Питао сам: "У реду, шта сам урадио? Шта се дешава?
Зашто обе плачете?"
И преводилац је рекла: "Бака каже
да мисли да умире
и жели да зна да ли бисте повели са собом Хјун-Сук у Америку."
Рекао сам: "Имам 28 година, живим у хотелима
и нисам ожењен."
Мислим, заљубио сам се у ову девојчицу,
али ја - знате, ја сам емотивно имао око 12 година.
Ако знате фотографе, шала је да је то одвајкада
најбољи вид одложеног пубертета.
"Жао ми је, морам да идем на задатак, али ћу се вратити" -
и онда се никада вратиш.
Дакле, питао сам преводиоца зашто бака мисли да умире.
Могу ли је одведем у болницу? Могу ли да јој платим доктора?
Одбила је било какву помоћ.
Тако да, када сам био сам напољу
дао сам преводиоцу нешто новца и рекао:
"Молим вас вратите се и видите да ли можете да урадите нешто."
И дао сам баки своју пословну картицу.
Рекао сам: "Ако мислите озбиљно, покушаћу да пронађем породицу за њу."
Oдмах сам написао писмо својим најбољим пријатељима
у Атланти, у Џорџији, имали су 11-годишњег сина.
А мој најбољи пријатељ је грешком једном
рекао нешто о жељи да има још једно дете.
Овде су моји пријатељи Џин и Гејл који се нису чули са мном око годину дана
и изненада зовем, говорећи: "У Кореји сам
и упознао сам ову изванредну девојчицу."
Рекао сам: "Бака мисли да је болесна,
али мислим да ћемо можда морати да доведемо и баку."
Рекао сам: "Ја ћу платити ...", мислим, замислио сам целу слику.
Па ипак, отишао сам.
А моји пријатељи су заправо рекли да су веома заинтересовани да је усвоје.
Рекао сам: "Слушајте, мислим да ћу уплашити баку насмрт,
ако јој заиста пишем и кажем
да сте спремни да је усвојите, желим да се вратим и разговарам са њом."
Али био сам на задатку.
Мислио сам да ћу се вратити за пар недеља и разговарати са баком.
На Божић,
био сам у Бангкоку са групом фотографа
и добио телеграм - тих дана добијали су се телеграми -
из Time магазина су рекли да је неко у Кореји умро
и у тестаменту оставио своје дете мени.
Да ли сам знао нешто о томе?
Нисам им рекао шта сам радио
јер сам био толико узнемирен због приче коју би покренули.
Па сам се вратио у Кореју, у село Хјун-Сук,
а она је нестала.
А кућа где сам провео неко време је била празна.
Било је невероватно хладно.
Нико у селу није хтео да ми каже где Хјун-Сук
јер ју је бака увек крила од западњака.
Нису имали појма о њеном захтеву за мене.
Коначно сам пронашао Мјанг Сунг,
најбољу пријатељицу са којом се играла сваки дан после школе.
Мјанг Сунг нам је, под притиском мене и мог преводиоца,
дала адресу изван Сеула.
Отишао сам тамо и покуцао на врата
и човек је одговорио.
То није било леп део Сеула
јер су улице биле блатњаве.
Покуцао сам на врата и Хјун-Сук је отворила
и очи су јој биле црвене, као да је била у шоку.
Није ме препознала - није било знака препознавања.
Тај човек је дошао на врата и нешто лајао на корејском.
Рекао сам преводиоцу: "Шта ти је рекао?"
А она је рекла: "Он жели да зна ко си."
А ја сам рекао: "Па, реците му да сам фотограф."
Почео сам да објашњавам ко сам, а он ме прекиде.
А она рече: "Он каже да не зна ко си, шта хоћеш?"
Рекао сам: "Па, реците му да ме је
бака ове девојчице питала да пронађем породицу за њу."
А он је рече: "Ја сам њен ујак, она је у реду, сада можете да идете."
Дакле, био сам - знате, врата су се залупила у моје лице,
невероватно је хладно, а ја покушавам да мислим:
"Шта би јунак филма урадио,
да је ово филмски сценарио који пишем?"
Па сам рекао: "Слушај, заиста је хладно, прешао сам веома дуг пут,
Да ли је проблем ако уђем на минут? Смрзавам се."
Дакле, он нас је нерадо пустио унутра и седосмо на под.
Тек што смо почели да разговарамо, он је нешто повикао
и Хјун-Сук је дошла и донела нам храну.
Видео сам ову менталну слику у целости, нешто као Пепељуга.
Некако сам имао слику овог невероватно дивног,
паметног, срећног детета, које сада делује да се веома повукло
и да робује овој породици.
Заиста сам био запањен и нисам могао да схватим шта да радим.
Што сам више покушавао да разговорам са њим, све мање је био пријатељски расположен.
Коначно сам одлучио, рекао сам: "Види", -
ово је све преко преводиоца
јер не говорим ни реч корејског -
и рекао сам: "Стварно ми је драго да Хјун-Сук има породицу са којом живи.
Био сам веома забринут за њу.
Обећао сам њеној баки, твојој мајци, да ћу наћи породицу
и срећан сам сада што ћеш да се бринеш о њој."
Рекао сам: "Али, знате, купио сам авио-карту,
и овде сам заглављен недељу дана."
Рекао сам: "Остајем у хотелу у центру града.
Желите ли да дођете сутра на ручак?
Можете вежбати свој енглески." Зато што ми је рекао -
покушавао сам да сазнам о њему.
Отишао сам у хотел, и нашао сам две старије Амероазијаткиње.
Девојку чија је мајка била проститутка
и она је била проститутка
и дечка који је био често у затвору.
Рекао сам им: "Гледајте, постоји мала девојчица
која има мало шансе да оде одавде и оде у Америку."
Рекао сам: "Не знам да ли је то права одлука или не,
али волео бих да дођете на ручак сутра
и да покажем ујаку како је то када идете улицом,
шта људи кажу за вас, шта радите за живот.
Само - желим да схвати шта ће бити ако она остане овде.
Може бити да грешим, не знам, али желим да дођете сутра."
Дакле, ово двоје су дошли на ручак
и избацили су нас из ресторана.
Викали су на њега, они су били - било је заиста ружно.
Изашли смо напоље, а он је био само бесан.
И знао сам да сам тотално упропастио целу ову ствар.
Поново сам био на почетку, покушавајући да схватим шта да радим.
Почео је да виче на мене, а ја сам рекао преводиоцу:
"У реду, реци му да се смири, шта то говори?"
А она је рекла: "Па, он је рекао:
"Ко си ти да уђеш у моју кућу,
неки богати Американац са својим камерама око врата,
оптужујеш ме да искоришћавам своју нећаку?
Она је моја сестричина, ћерка моје сестре и ја је волим.
Ко си ти дођавола
да ме оптужујеш за нешто такво?"
Рекао сам: "Гледајте", рекао сам, "ви сте апсолутно у праву.
Не претварам да разумем шта се овде дешава."
Рекао сам: "Све што знам је фотографисање ове деце."
Рекао сам: "Ја волим вашу нећаку,
мислим да је невероватно посебно дете."
И рекао сам: "Довешћу своје пријатеље из Америке
овамо ако желиш да их упознаш, да видиш да ли су по твојој вољи.
Само мислим да - оно мало што знам о ситуацији,
она има врло мале шансе овде, да има живот какав
бисте вероватно желели да има."
После ми је свако рекао да је позив потенцијалним родитељима
најглупља ствар коју сам могао да урадим јер
да ли је ико икада довољно добар за вашу рођаку?
Али он ме је позвао да дођем на церемонију
коју су тог дана имали за њену баку.
У ствари, они узму неку одећу и фотографије,
и то ритуално спале.
Можете видети како је различито изгледала у само три месеца.
Сада је, мислим, фебруар, почетак фебруара.
Ове слике су од раније, из септембра.
Био је један амерички маринац свештеник, кога сам срео
у току прављења приче,
који је имао 75-ро деце која живе у његовој кући.
Имао је три жене које су му помагале да брине о овим клинцима.
Предложио сам ујаку да идемо доле
и упознамо оца Кина, да сазна
како иде процес усвајања.
Зато што сам желео да он осећа као
да је све ово нескривено.
Ово је на путу у сиротиште.
Ово је отац Кин. Он је диван човек.
Имао је децу из целе Кореје
и он би нашао породице за њих.
Ово је социјална радница која разговора са Хјун-Сук.
Увек сам мислио да је ништа није
дотицало зато што ми се бака
чинила као нека мудра жена из села и сви -
током дана, приметио сам да људи стално долазе у посету њеној баки.
Све време сам имао ту менталну слику да чак
иако су они можда једна од најсиромашнијих породица у селу,
били су једна од наугледнијих породица.
Увек сам осећао да је бака имала врсту захтева и инсистирања
да сељани третирају Хјун-Сук са истим поштовањем као и њу саму.
Хјун-Сук је боравила код оца Кина
и њен ујак је пристао да ту остане док процес усвајања не прође.
Заправо је пристао на усвајање.
Отишао сам по задатку и вратио се после недељу дана,
и отац Кин је рекао: "Морам да разговарам са тобом о Хјун-Сук."
Отприлике сам рекао: "О, Боже, шта сад?"
Он ме одводи у ову собу и затвара врата,
и каже: "Имам 75-ро деце овде у сиротишту и то је тотална лудница."
А ту је и одећа, а ту су и деца,
три одрасле особе и 75-ро деце - можете замислити.
Рекао је: "Већ други дан, она је овде направила списак
свих имена старије деце и млађе деце.
Сваком старијем детету она је доделила једно млађе дете.
Онда је направила детаљан радни списак
ко је чистио сиротиште ког дана."
Он ми рече: "Она ми говори да сам неуредан и да морам да очистим своју собу."
Рекао је: "Не знам ко ју је одгојио, али
она организује сиротиште,
а овде је тек три дана."
(Смех)
Ово је дан за биоскоп - који је организовала - сва су деца отишла у биоскоп.
Многи усвојени клинци
су писали осталој деци, говорећи им
о томе какав им је живот са новим породицама.
Дакле, заиста је велика ствар када су се писма појавила.
То је жена која сада ради у сиротишту,
чији је син био усвојен.
Џин и Гејл су почели да уче корејски
оног трена када су добили моје прво писмо.
Заиста су желели да буду у могућности да угосте Хјун-Сук у својој породици.
А једна од ствари коју ми је отац Кин рекао, када сам се вратио
из једног од тих путовања - Хјун-Сук је изабрала име Наташа,
што сам схватио из њеног гледања
"Rocky and Bullwinkle" цртаног на америчкој ваздухопловној станици.
То мора да је један од оних митова који ћемо морати да разјаснимо овде.
Дакле, мој пријатељ Џин је са својим сином Тимом долетео овамо.
Гејл није могла да дође.
Провели су доста времена са речником.
То је Џин како показује ујаку Атланту, где је живео, на мапи.
Ово је ујак како потписује папире за усвајање.
Отишли смо ​​на вечеру те ноћи да прославимо.
Ујак се вратио својој породици,
а Наташа, Тим, Џин и ја смо изашли на вечеру.
Џин је показивао Наташи како се користи виљушка и нож,
а затим Наташа враћа лекције о прибору за јело.
Вратили смо се у нашу хотелску собу
и Џин је показивао Наташи где је Атланта.
Ово је трећа ноћ како смо у Кореји.
Прву ноћ смо добили собу за децу одмах поред нас.
Ја сам био у овој соби око три месеца -
то је мали 15-спратни корејски хотел.
Дакле, друго вече, нисмо задржали дечију собу
јер смо отишли ​​доле и спавали на поду са свом децом сиротишта.
Треће ноћи, вратили смо се, само смо отишли на вечеру,
видели сте слике и дошли смо до рецепције,
а момак на рецепцији рекао:
"Вечерас нема других слободних соба на спрату,
па ако желите да оставите децу пет спратова испод вас, соба је тамо."
А Џин и ја смо згледали и рекли:
"Не, не желимо двоје 11-годишњака пет спратова даље."
Па је његов син рекао: "Тата, имам врећу за спавање, спаваћу на поду."
Ја сам рекао: "И ја је имам."
Дакле, Тим и ја смо спавали на поду,
Наташа је добила један кревет, Џин други - деца су заспала,
била су то веома узбудљива три дана.
Лежали смо у кревету и Џин и ја смо причали томе како смо кул.
Рекли смо: "То је било тако сјајно, спасили смо живот ове девојчице."
Били смо пуни себе.
И заспали смо - и био сам у овој соби
већ неколико месеци.
Увек су страшно прегрејавали хотеле у Кореји,
па сам у току дана увек остављао отворен прозор.
А онда, ноћу, око поноћи, они искључе грејање.
Дакле, око 1 ујутро, цела соба ће имати око 20 испод нуле, а ја бих да устанем.
Сваке ноћи док сам био тамо, то сам радио.
И заиста, један сат је, соба је замрзнута,
идем да затворим прозор и чујем људе како вичу напољу
и помислио сам: "Ох, мора да су се барови затворили."
Како не говорим корејски, а чујем те гласове,
али не чујем бес већ страх.
Дакле, отворио сам прозор и поледао напоље,
а тамо је ватра која се пење уз страну нашег хотела
и хотел гори.
Дакле, отрчао сам према Џину и пробудио га
говорећи: "Џине, не паничи, мислим да хотел гори."
Било је дима и ватра је долазила кроз наше прозоре - ми смо на једанаестом спрату.
Дакле, само смо говорили: "Ох, мој Боже, о мој Боже".
Покушавамо да пробудимо Наташу и не можемо да разговарамо са њом.
Знате каква су деца која су спавала само један сат,
то је као да су узели пет валијума - знате, она су свуда.
Не можемо да разговарамо са њом.
Сећам се његов син имао ЛЛ пертле на чизмама,
и покушавали смо да их завежемо.
Покушавамо да дођемо до врата и трчимо ка вратима,
и отварам врата и то је као кретање кроз високу пећ.
Људи вриште, звук ломљења стакла,
ови чудни тупи ударци.
Цела соба је пуна дима за две секунде.
Џин се окрете и рече: "Нећемо успети."
Он затвара врата и цела соба је сада пуна дима.
Сви смо се гушили, а ту је дим који стиже кроз отворе,
испод врата. Људи вриште.
Памтим овај невероватан, потпуни хаос.
Сећам се да сам седео поред кревета и био само тако -
имао сам два преплављујућа осећања.
Један је био апсолутни страх - као: "Ох, Боже, само желим да се пробудим.
Ово мора да је ноћна мора, то не може бити.
Молим те, само желим да се пробудим, ово мора да је ноћна мора."
А други део је невероватна кривица.
Ту сам, играм се бога са животима мог пријатеља, његовог сина, са Наташиним животом
и оно што добијете када покушате играте бога, је да повређујете људе.
Сећам се само да сам био јако уплашен и престрављен.
Џин, који је лежао на поду, рече:
"Човече, морамо да натопимо пешкире." Рекао сам: "Шта?"
Он рече: "Морамо да се натопимо пешкире или ћемо да умремо од дима."
Дакле, отрчали смо у купатило и узели пешкире
и ставили их преко наших лица и лица деце.
Онда је он рекао: "Да ли имаш чичак траку?"
Рекао сам: "Шта?" Он је рекао: "Да ли имаш чичак траку?"
Рекао сам: "Да, негде у мом радном оделу."
Он рече: "Морамо да зауставимо дим."
Он је рекао: "То је све што можемо да урадимо, морамо да зауставимо дим."
Мислим Џине - хвала богу за Џина.
Ставили смо меније хотел сервиса преко отвора на зиду
ћебад по дну врата,
децу на симс да покушају да узму мало ваздуха.
И тамо је била зграда, нова зграда,
који је се градила одмах испред, преко пута нашег хотела.
А у њој су били фотографи
чекајући људе да скоче.
Једанаесторо људи је умрло у ватри.
Пет особа је скочило и умрло, други људи су страдали од дима.
И ту је то гласно лупање на вратима, после око 45 минута
људи су викали на корејском.
И сећам се, Наташа није хтела да отворимо врата -
пардон, ја сам се трудио да се не отворе врата
јер смо провели толико времена у барикадирању собе.
Нисам знао ко је то, нисам знао шта су хтели
и Наташа је могла да каже да су то ватрогасци који покушавају да нас извуку.
Сећам се својеврсног метежа на вратима, у покушавању да се отворе.
У сваком случају, после 12 сати, они су нас оставили у холу.
Џин је на крају користио песницу у капуту, да отвори кабинет са пићем.
Људи су лежали на поду.
Била је то једна од најстрашнијих ноћи.
12 сати касније смо изнајмили аутомобил, као што смо и планирали
и одвезли се назад до Наташиног села.
Стално смо говорили: "Да ли схватате да смо умирали у хотелском пожару,
осам сати раније?"
Јако је чудно како живот само иде даље.
Наташа је желела да упозна свог брата и оца са свим сељанима
и тог дана се испоставило да је неком 60-годишњем човеку рођендан.
Ово је тај човек.
То се претворило у двоструко славље јер је Наташа прва особа
из овог села која је икада отишла у Сједињене Државе.
То су пластеници.
То старији уче Џина њиховим плесовима.
Пили смо много вина од пиринча. Обојица смо били толико пијани
да нисам могао да верујем.
Ово је последња слика пре Џиновог и Тимовог одласка назад.
Људи за усвајање су нам рекли да треба да прође годину дана за усвајање.
Као, шта можеш учинити за годину дана?
Сазнао сам име сваког функционера и на корејској и америчкој страни
и фотографисао их и рекао им
како ће бити познати када ова књига изађе.
Четири месеца касније, папири о усвајању су били готови.
Ово је поздрав свима у сиротишту.
То је отац Кин са Наташом на аутобуској станици.
Њена тетка на аеродрому.
Имао сам диван договор са Катеј Пацификом, више година су му давали
бесплатне пропуснице на свим својим линијама у замену за слике.
То је била најбоља погодба.
Пилот ког сам заправо знао - јер ме је пуштао да седим
у помоћном седишту, толико је то давно било.
Ово су Три звезде, пустили су да Наташа седи на помоћном седишту
Пилот, Џеф Каули, се заправо вратио
и усвојио једну од остале деце у сиротишту, након што је упознао Наташу.
Ово је 28 сати касније у Атланти. То је веома дуг лет.
Само да ствари буду још луђе,
Гејл, Наташина нова мама, је била свега три дана
од рађања сопствене ћерке.
Да сте писали ово, рекли бисте:
"Не, другачије ћемо написати сценарио."
Ово је прва ноћ, Наташи показују нове рођаке, ујаке и тетке.
Сви у Атланти знају Џин и Гејл -
они су најдруштвенији пар.
Дакле, у овом тренутку, Наташа не зна ни реч енглеског,
осим оно мало што ју је отац Кин научио.
Ово је Кајли, њена сестра, која је сада доктор, са десне стране.
Ово је договор који сам имао са Наташом, а то је да, када стигнемо у Атланту -
- она ​​може одсећи моју браду.
Никада јој се није много свиђала.
Научила је енглески за три месеца.
Пошла је у седми разред према свом узрасту.
Заклетва застави САД, први пут.
Ово је њена учитељица кувања.
Наташа ми је рекла да су многа деца мислила да је охола,
јер док би разговарала са њом, а она не би одговорала,
деца нису схватала у почетку да заправо не говори добро енглески.
Али оно што сам приметио, опет као посматрач,
она је била та која бира ко ће бити у њеном тиму
и чинило се да је постала веома популарна веома брзо.
Сада, сетите се слике,
како је личила на баку, на почетку?
Људи су увек говорили Наташи како изгледа као њена мајка, Гејл.
Ово је напет тренутак у првој утакмици, мислим.
И Кајли - мислим, скоро као да је Кајли била њено дете.
Она на крштењу.
Многи родитељи, када усвоје,
заправо желе да избришу историју своје деце.
А Гејл и Џин су урадили сасвим супротно.
Они су научили корејски, купили су корејску одећу.
Џин је чак поставила плочице у кухињи,
писало је: "Једном давно, постојала је лепа девојчица
која је дошла из корејских брда да живи срећно заувек у Атланти."
Она мрзи ову слику - то је био њен први посао.
Купила је јарко црвени фолксваген
новцем који је зарадила у Бургер Кингу.
Капитен навијачица.
Избор за лепотицу.
Прављење божићне честитке.
Џин је рестаурирао овај ауто сто година.
Кодак је запослио Наташу да буде њихов преводилац на Олимпијским играма у Кореји.
Њен будући муж, Џеф, је радио за Канон
и упознали су се у олимпијском селу.
Ово је њено прво путовање назад у Кореју, тако да је ту њен ујак.
Ово је њена полу-сестра.
Вратила се у село. То је мајка њене најбоље другарице.
И увек сам мислио да је то веома Ени Хол одећа.
То је тако занимљиво, само да гледам -
ово је њена мајка тамо у позадини.
Ово је Наташин дан венчања.
Џин изгледа мало старији.
Ово је Сидни, који ће имати три године за неколико дана.
А ту је и Еван.
Наташа, да ли би дошла на секунд
само да све поздравиш?
(Аплауз)
Наташа заправо никад није чула мене да причам причу.
Мислим, она - знате, заједно смо гледали слике.
Наташа: Видела сам слике милионе пута,
али данас је први пут да заправо видим целу његову презентацију.
Почела сам да плачем.
Рик Смолан: Сигуран сам да има око 40 ствари које ће ми рећи:
"То није оно што се десило, то није оно што си рекао."
Наташа: Касније ћу то да урадим.
(Смех)
РС: У сваком случају, хвала, Мајк и Ричард,
за дозволу да испричамо причу.
Хвала свима вама.
(Аплауз)