Neki od vas već su čuli ovu priču,
no postoji netko u publici
tko nije čuo priču -- pred publikom --
pa sam malo nervozniji nego inače kada pričam ovu priču.
Godinama sam bio fotograf.
Godine 1978. radio sam za časopis Time
i dobio sam trodnevni zadatak
da fotografiram amerazijsku djecu,
djecu koju su začeli američki vojnici
diljem jugoistočne Azije i napustili --
40.000 djece diljem Azije.
Nikad prije nisam čuo riječ "amerazijski".
Nekoliko sam dana fotografirao djecu u različitim zemljama
i kao mnogi fotografi i novinari
nadam se da će objaviti moje fotografije,
da će one zapravo utjecati na situaciju,
a ne samo dokumentirati je.
Jako me je pogodilo što sam vidio
i bio sam jako nezadovoljan objavljenim člankom
pa sam uzeo šest mjeseci slobodno.
Imao sam 28 godina.
Odlučio sam pronaći šestero djece u različitim zemljama
i provesti neko vrijeme s tom djecom
te pokušati ispričati njihovu priču bolje
nego što sam to učinio za časopis Time.
Dok sam radio na priči,
tražio sam djecu koja ranije nisu bila fotografirana
i u zakladi Pearl Buck Foundation rekli su mi
da su surađivali s puno Amerikanaca
koji su donirali novac za tu djecu.
Čovjek koji je vodio zakladu u Koreji ispričao mi je
o jedanaestogodišnjoj djevojčici koju je odgajala baka.
Baka nikad nije dopustila zapadnjacima da je vide.
Kadgod bi zapadnjaci došli u selo, skrila bi djevojčicu.
Naravno, to me odmah zaintrigiralo.
Vidio sam njezine fotografije i htio sam otići onamo.
Tip mi je samo rekao: "Nema šanse. Ova baka nikad neće --
dopustiti da upoznaš djevojčicu.
Poveo sam prevoditelja i otišao u to selo,
pronašao baku, porazgovarao s njom.
Na moje iznenađenje, dopustila mi je
da fotografiram njezinu unuku.
Sam sam to financirao pa sam zamolio prevoditelja
da provjeri mogu li ostati jedan tjedan.
Imao sam vreću za spavanje.
Obitelj je uz kuću imala malu daščaru
pa sam pitao "Mogu li spavati noću u svojoj vreći za spavanje?"
Djevojčici koja se zvala Hyun-Sook Lee rekao sam
ako joj ikada bude neugodno zbog mene --
unatoč izgledu nije znala engleski --
neka samo podigne ruku i kaže: "Stop"
i ja neću više fotografirati.
Prevoditelj je otišao.
Nisam znao ni riječi korejskog,
te sam noći upoznao Hyun-Sook.
Njezina je majka još bila živa.
Odgajala ju je baka, ne majka.
Odmah sam primijetio
koliko jedna drugu vole.
Baka je bila jako nježna, istinski zaljubljena u djevojčicu.
Noću su spavale na podu.
U Koreji griju kuće postavljanjem cigli ispod poda,
pa toplina isijava odozdo.
Hyun-Sook imala je 11 godina.
Fotografirao sam puno takve djece, rekoh.
Hyun-Sook zapravo je bila peto dijete koje sam fotografirao.
I gotovo sva su djeca
imala psihičkih problema
jer su ih ismijavali, rugali im se i odbacili ih.
Mislim da je Koreja od svih zemalja
bila najgore mjesto za tu djecu.
Kod Hyun-Sook odmah sam primijetio
kako je samouvjereno izgledala,
kako se sretnom doimala u svojoj koži.
Zapamtite tu sliku
jer ću vam kasnije pokazati drugu sliku,
no možete vidjeti koliko je nalik baki
iako ima takav zapadnjački izgled.
Pratio sam je u školu.
Ovo je snimljeno prvog jutra kod njih.
Ovdje smo na putu u školu.
Ovo je jutarnje okupljanje pred školom.
Primijetio sam da se ludirala.
Kada su učitelji postavljali pitanja,
prva bi podigla ruku.
Nije bila sramežljiva ili povučena
niti nalik drugoj djeci koju sam fotografirao.
Prva je išla pred ploču.
Došaptavala se s najboljom prijateljicom
za vrijeme nastave.
Još sam joj preko prevoditelja rekao i --
opet o govorenju stop -- da ne obraća pažnju na mene.
I zapravo me uglavnom ignorirala.
Tijekom odmora, primijetio sam,
ona je birala koje će cure biti u njenom timu.
Bilo je očito, od samog početka, da je vođa.
Ovo je na putu kući.
Ono gore na brdu je Sjeverna Koreja.
Ovo je duž demilitarizirane zone.
Navečer su pokrivali prozore kako se ne bi vidjelo svjetlo
jer je vlada Južne Koreje godinama prijetila
da će Sjevernokorejci kadtad napasti
Što si bliže Sj. Koreji, to je veći strah.
Često sam fotografirao u školi,
a ona bi šaptala prijateljici u uho,
pogledala me i rekla, "Stop."
I stao bih, a one su umirale od smijeha.
Bila je to mala šala.
(Smijeh)
Na kraju tjedna, vratila se prevoditeljica
jer sam je zamolio
kako bih mogao zahvaliti baki i Hyun-Sook.
I dok je baka razgovarala s prevoditeljicom,
počela je plakati.
Pitao sam prevoditeljicu: "Zašto plače?"
Kratko je govorila s bakom
te su i njoj navrle suze na oči.
Pitao sam: "Što sam učinio? Što se događa?
Zašto svi plaču?"
Prevoditeljica je rekla:
"Baka misli da umire i pita
biste li poveli Hyun-Sook u Ameriku."
Rekao sam: "Imam 28 godina, živim u hotelima
i nisam oženjen."
Zaljubio sam se u tu djevojčicu,
no emocionalno, imao sam 12 godina.
Vic kaže da su fotografi
najistančajniji oblik kasne adolescencije ikad izmišljen.
"Moram na zadatak, vratit ću se."
I nikad se ne vratiš.
Pitao sam prevoditeljicu zašto ona misli da umire.
Da je odvedem u bolnicu? Platim liječnika?
Odbila je bilo kakvu pomoć
Kada smo izašli,
dao sam prevoditeljici nešto novca i rekao:
"Molim te provjeri možeš li što učiniti."
Baki sam dao svoju posjetnicu.
Rekao sam: "Ako je zaista tako, pokušat ću joj pronaći obitelj."
Odmah sam pisao svojim prijateljima
u Atlanti, Georgiji, koji imaju 11-godišnjeg sina.
Moj je najbolji prijatelj jednom rekao
da bi želio još jedno dijete.
I tako sam prijatelje Gene i Gail, kojima se nisam javio oko godinu,
iznenada nazvao i rekao: "Ja sam u Koreji,
upoznao sam posebnu djevojčicu."
I rekao sam: "Baka misli da je bolesna,
no ja mislim da ćemo morati povesti i baku."
I rekao sam: "Platit ću..." Imao sam određenu predodžbu.
I tako, otišao sam.
I moji su prijatelji bili jako zainteresirani za posvajanje.
I rekao sam: "Prestrašit ću baku nasmrt
napišem li da želite posvojiti djevojčicu,
vratit ću se i razgovarati s njom."
No bio sam na zadatku.
Htio sam se vratiti za nekoliko tjedana i razgovarati s bakom.
Na Božić
sam bio u Bangkoku s drugim fotografima
i dobio telegram, tada su se dobivali telegrami,
od časopisa Time, da je netko u Koreji preminuo
i oporukom mi ostavio dijete.
Znam li išta o tome?
Nisam im rekao što radim,
jer sam bio uzrujan zbog objavljene priče.
Otišao sam u Koreju, u Hyun-Sookino selo,
no nje nije bilo.
Kuća u kojoj sam boravio bila je prazna.
Bilo je strahovito hladno.
Nisu mi htjeli reći gdje je Hyun-Sook,
jer ju je baka uvijek skrivala od zapadnjaka.
Nisu znali što je tražila od mene.
Konačno sam pronašao Myung Sung,
njenu najbolju prijateljicu, s kojom se igrala nakon škole.
Myung Sung, pod pritiskom zbog mene i prevoditelja,
dala nam je adresu u periferiji Seoula.
Otišao sam tamo i pokucao na vrata,
i otvorio ih je čovjek.
Nije bio lijep dio Seoula,
ulice su bile blatnjave.
Pokucao sam na vrata a Hyun-Sook ih je otvorila,
oči su joj bile crvene i izgledala je šokirano.
Nije me prepoznala -- nimalo.
Taj je čovjek prišao vratima i viknuo nešto na korejskom.
Rekao sam prevoditeljici: "Što je rekao?"
Ona reče: "Želi znati tko si ti."
Rekoh: "Pa, reci mu da sam fotograf."
Prekinuo me kad sam počeo objašnjavati tko sam.
Ona reče: "Kaže da zna tko si, što želiš?"
Rekoh: "Pa, reci mu da me pitala
njena baka da joj pronađem obitelj."
I on reče: "Ujak sam joj, dobro je, možeš ići."
Znate, zatvarali su mi vrata u lice
užasno je hladno, a ja si mislim:
"Što bi junak u filmu napravio,
da ja pišem scenarij?"
Pa rekoh: "Slušaj, jako je hladno, dugo sam putovao,
mogu li ući na kratko? Smrzavam se."
Nevoljko nas je pustio, i sjedili smo na podu.
Kad smo počeli pričati, viknuo je nešto,
i Hyun-Sook uđe noseći hranu.
Imao sam tu predodžbu, poput Pepeljuge,
zamislio sam to divno,
bistro, sretno malo dijete, sada jako povučeno,
naizgled rob ovoj obitelji.
Bio sam zaprepašten, nisam znao što da napravim.
Što sam više pričao s njim, manje se prijateljski ponašao.
Odlučio sam, pa rekoh: "Gle," --
i sve to preko prevoditelja,
jer nisam znao ni riječ korejskog --
i rekao: "Gle, drago mi je da Hyun-Sook ima obitelj.
Zabrinuo sam se za nju.
Obećao sam njenoj baki, tvojoj majci, da ću joj naći obitelj,
a sad sam sretan da ćeš brinuti o njoj."
Rekoh: "Znaš, kupio sam avionsku kartu,
ovdje sam cijeli tjedan."
Rekao sam: "Boravim u hotelu u centru grada.
Želiš li navratiti i ručati sutra?
Možeš vježbati svoj engleski." Rekao mi je --
namjeravao sam da priča o sebi.
Otišao sam u hotel i našao dva starija Amerazijata.
Curu čija je majka bila prostitutka,
i ona je prostitutka,
i dečka koji je više puta bio u zatvoru.
Rekao sam im: "Gle, ta curica
ima malenu šansu da se makne odavde i ode u Ameriku.
Ne znam je li to ispravna odluka,
no dođite sutra na ručak
i recite ujaku kako je hodati ulicom,
što vam ljudi kažu, što radite.
Samo -- želim da razumije što će se dogoditi ostane li tu.
Možda sam u krivu, ne znam, ali želim da sutra dođete."
Oboje su došli,
i izbačeni smo iz restorana.
Vikali su na njega, postalo je jako ružno.
Bio je jako ljut kad smo izašli.
Znao sam da sam uništio svoju priliku.
I evo me opet, tražim rješenje.
Vikao je na mene, pa rekoh prevoditeljici:
"OK, reci mu da se smiri, što govori?"
Ona je rekla: "Pa, kaže,
'Tko si k vragu ti, kad ulaziš u moju kuću,
bogati Amerikanac s kamerom oko vrata,
i optužuješ me da zarobljavam svoju nećakinju?
Moja je nećakinja, volim ju, kćer je moje sestre.
Tko si, dovraga, ti
optužujući me ovako'"
Rekoh, znate: "Gledaj, u pravu si.
Ne pravim se da znam što se tu događa.
Ono što znam, fotografirao sam tu djecu."
Rekoh: "Zaljubio sam se u vašu nećakinju,
ona je iznimno posebno dijete.
Moji će prijatelji doletjeti ovdje iz SAD-a
ako ih želiš upoznati, vidi odobravaš li ih.
Mislim -- ovo malo što znam o situaciji,
da ovdje ima malenu šansu imati život
kakav bi joj želio."
Svi su mi kasnije rekli da je pozivanje mogućih roditelja bila
najgluplja stvar koju sam mogao napraviti,
jer nitko nije dovoljno dobar za tvog rođaka.
Pozvao me na ceremoniju
koji su taj dan imali za njenu baku.
Uzmu stvari i fotografije,
i spale ih kao dio rituala.
Vidite kako drukčije izgleda u tri mjeseca.
Tada je bila veljača, rana veljača,
a prijašnje slike su iz rujna.
Upoznao sam svećenika am. mornarice
dok sam pisao priču,
u čijoj je kući živjelo 75 djece.
Tri žene pomagale su o brizi te djece.
Predložio sam ujaku
da upoznamo oca Keenea,
i saznamo o procesu posvajanja.
Htio sam da vidi
kako je sve iskreno i legalno.
Ovo je na putu do sirotišta.
Ovo je otac Keen, divan čovjek.
Tu su živjela djeca iz cijele Koreje,
a on bi im nalazio obitelji.
Ovo je socijalna radnica, intervjuira Hyun-Sook.
Mislio sam da ju ovo ništa ne dira,
jer joj je baka izgledala
kao seoska mudra žena --
primijetih da su cijeli dan ljudi dolazili posjetiti njenu baku.
Uvijek sam smatrao da su,
iako su bili među siromašnijim obiteljima,
bili jedna od najviše poštovanih obitelji.
Vjerovao sam da je baka zahtijevala, inzistirala,
da seljani Hyun-Sook poštuju kao i nju.
Hyun-Sook ostala je kod oca Keenea,
ujak je dopustio da ostane do posvajanja.
Stvarno je pristao na posvajanje.
Otišao sam na zadatak, i vratio se za tjedan dana
i otac Keene reče: "Moramo pričati o njoj."
I rekoh: "O Bože, što sad?"
Odvede me u sobu i zatvori vrata,
kaže: "Imam 75 djece u sirotištu, to je luda kuća."
Ima odjeće, ima djece i, znaš,
troje odraslih i 75 djece -- možeš zamisliti.
I reče: "Svojeg drugog dana tu, smislila je listu imena
sve starije i mlađe djece.
Svakom je starijem dodijelila mlađe dijete.
Napravila je detaljnu listu poslova
i odlučila tko će kada čistiti sirotište."
Reče: "Kaže mi da sam neuredan, da moram pospremiti svoju sobu.
"Ne znam tko ju je odgojio,
ali," reče, "upravlja sirotištem
a tu je tek tri dana."
(Smijeh)
Ovo je filmski dan - organizirala ona -- kada su sva djeca išla u kino.
Puno je posvojene djece
pisalo drugoj djeci, govoreći im
o životu s novim obiteljima.
Pa je bila velika stvar kad bi pisma dolazila.
Ovo je žena koja sad radi u sirotištu,
čiji je sin posvojen.
Gene i Gail počeli su učiti korejski
čim su dobili moje prvo pismo.
Željeli su lijepo primiti Hyun-Sook u svoju obitelj.
Otac Keene mi je rekao, kad sam se vratio
s jednog od tih putovanja -- Hyun-Sook je odabrala ime Natasha,
shvatio sam i zbog čega,
gledala je crtić "Rocky i Bullwinkle" na "American Air Force" stanici.
To je možda razbijač mita koji ćemo morati razjasniti za par minuta.
Moj prijatelj Gene doletio je sa svojim sinom, Timom.
Gail nije mogla doći.
Proveli su puno vremena proučavajući rječnik.
Ovdje Gene pokazuje ujaku gdje je Atlanta, gdje on živi.
Ovdje ujak potpisuje papire za posvajanje.
Otišli smo na večeru te noći da proslavimo.
Ujak se vratio svojoj obitelji,
a Natasha, Tim, Gene i ja otišli smo na večeru.
Gene je pokazivao Natashi kako koristiti nož i vilicu,
a ona je uzvratila lekciju o priboru.
Vratili smo se u hotelsku sobu,
Gene je Natashi pokazivao gdje je Atlanta.
To nam je bila treća noć u Koreji.
Prve smo noći djeci našli sobu odmah pokraj naše.
U toj sam sobi bio već tri mjeseca --
mali korejski hotel s 15 katova.
Druge noći nismo zadržali sobu za djecu
jer smo spavali na podu sirotišta s ostalom djecom.
Treće smo se noći vratili poslije večere,
vidjeli ste slike, i stigli na recepciju.
Recepcionar je rekao:
"Nema slobodne sobe na vašem katu,
ali djeca mogu biti u sobi pet katova ispod vas."
Gene i ja smo se pogledali i rekli:
"Ne želimo dvoje 11-godišnjaka pet katova niže."
Njegov sin reče: "Imam vreću za spavanje, spavat ću na podu."
Rekoh: "I ja imam svoju"
Pa smo Tim i ja spavali na podu,
Natasha na jednom krevetu, Gene na drugom -- djeca spavaju,
bila su to tri zanimljiva dana.
Gene i ja ležimo u krevetu i pričamo kako smo cool.
Rekli smo: "Bilo je divno, spasili smo život toj curi."
Bili smo, znate, puni sebe.
Zaspemo -- u ovoj sobi sam, znate,
već nekoliko mjeseci.
Uvijek jako pregriju hotele u Koreji,
pa je prozor tijekom dana otvoren.
Noću, oko ponoći, isključe grijanje u hotelu.
U 1 ujutro u sobi je užasno hladno, pa bih ustajao.
Radio sam to svake noći.
U 1 ujutro u sobi je zaista jako hladno,
odem zatvoriti prozor i čujem ljude vani kako viču.
Pomislih: "Vjerojatno su se barovi zatvorili."
Ne znam korejski, ali čujem te glasove,
ne čujem ljutnju, nego strah.
Otvorim prozor i pogledam van,
a plamenovi se uzdižu na našoj strani hotela.
Hotel gori.
Dotrčim do Genea i probudim ga,
kažem: "Gene, nemoj paničariti, mislim da hotel gori."
Dim i plamenovi prolaze kraj naših prozora -- na jedanaestom smo katu.
"O moj Bože, o moj Bože", govorili smo.
Budili smo Natashu, a ne možemo pričati s njom.
I znate kakva su djeca nakon sata sna,
kao da su uzeli pet Valiuma -- zbunjeni i razbarušeni.
I ne možemo pričati s njom.
Njegov sin, sjećam se, imao je L.L. Bean vezice,
i pokušavali smo ih vezati.
Pokušavamo doći do vrata, i dotrčimo do njih,
a kad ih otvorimo, kao da ulazimo u visoku peć.
Ljudi vrište, zvuk slomljena stakla,
i neki čudni udarci.
Cijela se soba ispuni dimom za dvije sekunde.
Gene kaže: "Nećemo uspjeti."
Zatvori vrata, a cijela je soba sad ispunjena dimom.
Gušimo se, a dim prolazi kroz ventile, ispod vrata.
Ljudi vrište.
Sjećam se tog nevjerojatnog, apsolutnog kaosa.
Sjedio sam kraj kreveta --
osjećao sam samo dvije stvari.
Prvo je bio apsolutni užas -- govorio sam: "Bože, želim se probuditi.
Ovo mora biti košmar, ne događa se stvarno.
Želim se probuditi, mora biti noćna mora."
Drugo je nevjerojatna krivnja.
Glumio sam Boga igrajući se sa životima svojih prijatelja, s Natashinim životom,
ovo dobiješ kad se igraš Boga, povrijediš ljude.
Bio sam prestravljen.
Gene, koji leži na podu, kaže:
"Moramo namočiti ručnike." Rekoh: "Što?"
On reče: "Moramo ih namočiti. Umrijet ćemo od dima."
Otrčali smo u kupaonu i uzeli ručnike,
stavili ih preko svojih lica, lica djece.
On reče: "Imaš li zaštitne trake?"
Rekoh "Što?" On reče: "Imaš li zaštitne trake?"
Rekoh: "Da, u svojoj torbi."
Reče: "Moramo zaustaviti dim.
Samo to i možemo, moramo zaustaviti dim."
Gene -- hvala Bogu na Geneu.
Stavili smo jelovnike preko ventila,
deke ispod vrata,
djecu smo smjestili kraj prozora da pokušaju doći do zraka.
Nasuprot našem hotelu
gradila se nova zgrada.
Tamo su bili fotografi
čekali da ljudi skoče.
Jedanaestero ljudi umrlo je u vatri.
Petero ljudi skočilo je i umrlo, druge je ljude ubio dim.
Nakon 45 minuta, čuli smo kucanje na vratima,
ljudi su vikali na korejskom.
Sjećam se, Natasha nije htjela da otvorimo vrata --
pardon, ja nisam htio da otvaramo vrata,
jer smo dugo stvarali svoje barikade.
Nisam znao tko je, što žele,
ali Natasha je shvatila da su vatrogasci i da nam žele pomoći.
Sjećam se gužve oko vrata, pokušavajući ih otvoriti.
Bilo kako bilo, 12 sati kasnije -- bili smo u predvorju.
Gene je omotao svoj kaput oko šake kako bi razbio staklo na ormariću za piće.
Ljudi su ležali na podu.
Bila je to jedna od najstrašnijih noći.
Onda, 12 sati kasnije, unajmili smo auto, kao što smo namjeravali,
i odvezli se do Natashina sela.
Stalno smo ponavljali: "Shvaćaš li da smo
umirali u požaru prije osam sati?"
Čudno je kako život ide dalje.
Natasha je htjela oca i brata upoznati sa seljanima,
a tog je dana bio rođendan 60-godišnjem čovjeku.
Ima 60 godina.
Postalo je dvostruko slavlje, jer je Natasha bila
prva osoba iz ovog sela koja ide u SAD.
Ovo su staklenički šatori.
Starješine uče Genea svoje plesove.
Pili smo puno rižina vina. Bili smo tako pijani,
nisam mogao vjerovati.
Ovo je zadnja slika prije odlaska Genea i Tima.
Rekli su nam da će za posvajanje trebati godinu dana.
Što da radiš godinu dana?
Pa sam našao ime svakog američkog i korejskog službenika,
fotografirao ih i rekao im
koliko će slavni biti kada ova knjiga bude gotova.
Četiri mjeseca kasnije, stigli su papiri za posvajanje.
Ovdje se pozdravlja sa svima u sirotištu.
Otac Keene i Natasha na autobusnoj stanici.
Njena prateta na aerodromu.
Imao sam dogovor s Cathay Pacific aviokompanijom već godinama,
davali su mi besplatne karte za fotografije.
Bilo je iznimno korisno.
Pilot, kojeg sam znao -- dali su mi da sjedim
u pomoćnom sjedištu, sada znate kad je to bilo.
Bio je Tri-Star avion, pa su Natashi dali da sjedi u pomoćnom sjedištu.
Pilot, Jeff Cowley, vratio se
i posvojio dijete iz sirotišta kad je upoznao Natashu.
28 sati kasnije u Atlanti. Bio je to dug let.
Da bi stvari bile luđe,
Gail, Natashina nova mama,
za tri će dana roditi svoju kćer.
Znate, da pišete ovo rekli biste:
"Ne, scenarij moramo napisati drukčije."
Prve noći Natasha upoznaje svoje nove bratiće, ujake i tete.
Gene i Gail znaju sve u Atlanti --
najdruštveniji su mogući par.
Natasha nije znala engleski,
osim par riječi koje ju je otac Keene naučio.
Ovo je Kylie, njena sestra, koja je sada doktorica, na desno.
Dogovorio sam se s Natashom, da kada dođemo u Atlantu
smije obrijati moju bradu.
Nikad joj se nije sviđala.
Naučila je engleski u tri mjeseca.
Sedmi je razred započela na svojoj dobnoj razini.
Prvi put polaže Zakletvu zastavi.
Njena učiteljica kuhanja.
Djeca su mislila da je umišljena
jer su mislili da ne želi pričati s njima,
a nisu znali da na početku nije razumjela engleski.
Primijetio sam, kao promatrač,
da opet bira tko će biti u njenoj ekipi,
vrlo je brzo postala jako popularna.
Sjećate li se slike
na kojoj liči svojoj baki, na početku?
Natashi su ljudi govorili da liči na svoju majku, Gail.
Napet trenutak na prvoj nogometnoj utakmici, mislim.
Kylie -- Kylie kao da je bila njeno dijete.
Ovdje je krštena.
Puno roditelja, kada posvoje dijete
žele izbrisati njegovu povijest.
Gail i Gene učinili su upravo suprotno.
Učili su korejski, kupili korejsku odjeću.
Gene je čak sredio pločice u kuhinji
na kojima kaže: "Jednom davno, predivna djevojčica
iz brda Koreje došla je i zauvijek sretno živjela u Atlanti."
Mrzi ovu sliku -- njen prvi posao.
Kupila je žarko crveni Karmann Ghia
novcem koji je zaradila radeći u Burger Kingu.
Kapetanica navijačica.
Natjecanje ljepote.
Svake godine sam fotografirao njihove božićne čestitke.
Gene je godinama restaurirao ovaj auto
Kodak je zaposlio Natashu kao prevoditelja na OIimpijskim igrama u Koreji.
Jeff, njen budući muž, radio je za Canon kamere
i upoznao Natashu u Olimpijskom selu.
Ovdje se prvi put vratila u Koreju, to je njen ujak.
Ovo je njena polusestra.
Vratila se u selo. To je majka njene najbolje prijateljice.
Ovdje se obukla kao Annie Hall.
Znate, bilo je tako zanimljivo, gledati --
ovo je njena majka u pozadini.
Dan Natashina vjenčanja.
Gene izgleda malo starije.
Ovo je Sydney. Navršiti će tri godine za par dana.
Ovo je Evan.
Natasha, bi li došla gore, samo na tren,
da pozdraviš sve?
(Pljesak)
Natasha me nikad nije čula kako pričam priču.
Mislim -- znate, gledali smo slike zajedno
Natasha: Vidjela sam slike bezbroj puta,
no danas sam ga prvi put vidjela kako prezentira.
Zaplakala sam.
Rick: Siguran sam da postoji oko 40 stvari za koje će mi reći:
"Nije se tako dogodilo, nisi to rekao."
Natasha: Kasnije, to ću kasnije napraviti.
(Smijeh)
RS: Hvala vam, Mike i Richard,
što ste nam dopustili da ispričamo svoju priču.
Hvala vam svima.
(Pljesak)