Някои от вас са чували тази история и преди,
но всъщност има някои хора в публиката,
които никога не са чували историята, разказана пред публика,
затова съм малко по-нервен отколкото, когато по принцип разказвам тази история.
Аз съм фотограф от много години.
През 1978 година работех за списание "Тайм"
и имах задачата за три дни
да снимам американо-азиатски деца,
чиито бащи са американски редници
из цяла югоизточна Азия, а след това са изоставени.
40,000 деца из цяла Азия.
Никога преди това, не бях чувал думата "американо-азиатски".
Прекарах няколко дни, снимайки деца в различни страни,
и както много фотографи и журналисти,
винаги съм се надявал, че когато снимките ми бъдат публикувани,
те евентуално ще имат ефект върху ситуацията,
а не просто да я документират.
Бях толкова разстроен от това, което видях
и толкова нещастен от статията, която излезе след това,
че реших, да се оттегля за шест месеца.
Тогава бях на 28 години.
Реших, че искам да намеря шест деца от различни страни
и да прекарам известно време с тях,
като се опитам да разкажа тяхната история малко по-добре,
след което си помислих, че е трябвало да го направя за списание "Тайм".
Докато търсех историята,
търсех деца, които не бяха снимани преди
и от фондация "Пърл Бък" ми казаха,
че работят с много американци,
които даряват пари, за да помогнат на някои от тези деца.
Мъжът, който управляваше фондация "Пърл Бък" в Корея ми каза,
че там има момиченце, което е на 11 години и е отгледано от баба си.
Баба му никога не е позволявала на чужденците да го видят.
Всеки път, когато чужденци от Запад са идвали в селото, тя е криела момиченцето.
Разбира се, аз веднага бях заинтригуван.
Видях снимки на момиченцето и си помислих, че искам да отида там.
Тогава мъжът ми каза: "Няма начин. Тази баба никога не би....
...няма начин да ти позволи да се срещнеш с момиченцето, което тя е отгледала".
Взех преводач и отидох в това село,
намерих бабата и седнах до нея.
И за мое учудване, тя се съгласи
да снимам нейната внучка.
Плащах си сам разноските, затова попитах преводача,
дали ще може да остана за една седмица.
Имах си спален чувал.
Семейството имаше малка барака до къщата си,
затова попитах "Мога ли да спя там през нощта в моя спален чувал?"
Казах на момиченцето, което се казваше Хун Сук Лий,
че ако някога направя нещо, с което да я притесня -
тя не говореше английски, въпреки че изглеждаше като американка -
тя може просто да вдигне ръката си и да каже "стоп".
И аз ще престана да я снимам.
След това, моят преводач ме остави.
И ето ме там - не можех да кажа и дума на корейски,
това беше първата вечер, в която срещнах Хун Сук.
Майка й все още беше жива.
Не я беше отгледала майка и, а нейната баба.
Това, което веднага ме впечатли беше
това, колко силно се обичаха двете.
Бабата беше невероятно любяща, дълбоко обичаща това малко момиченце.
През нощта те спяха на земята.
Начинът, по който в Корея отопляваха домовете си, беше да сложат тухли под пода,
и по този начин топлината да идва отдолу.
Хун Сук беше на 11 години.
Както казах, бях снимал много от тези деца.
Всъщност, Хун Сук беше петото дете, което намерих, за да снимам.
Повечето от тези деца,
бяха наистина психически повредени от
това, че бяха осмени и отхвърлени.
И Корея може би беше
най-лошото място за тях.
Това, което веднага ме впечатли, когато срещнах Хун Сук
беше това, колко е уверена,
колко щастлива изглежда в собствената си кожа.
Запомнете тази снимка,
защото по-късно ще ви покажа друга снимка,
може да видите колко много прилича на баба си,
въпреки че изглежда като чужденец от Запада.
Реших да я последвам в училище.
Това беше първата сутрин, в която останах с нея.
Това е по пътя за училището.
Това е сутрешното събиране пред нейното училище.
Забелязах, че тя беше много енергична.
Когато учителите задаваха въпроси,
тя беше първият човек, който си вдигаше ръката.
Отново, въобще не беше притеснителна или необщителна
както другите деца, които бях снимал.
Отново тя беше първият желаещ, който да отиде на черната дъска и да отговаря на въпросите.
Докарваше си неприятности, защото си шушукаше с най-добрата си приятелка
по средата на класа.
Едно от нещата, които й казах, чрез преводача -
отново, онова нещо за казването на "стоп" - беше за да не ми обръща внимание.
И наистина, през по-голямата част от времето тя напълно ме игнорираше.
Забелязах, че по време на междучасието, тя беше момичето,
което избираше момичетата, които да бъдат в нейния отбор.
Още от началото беше очевидно, че тя е лидер.
Това е по пътя за вкъщи.
А това е Северна Корея, където е хълма.
Това е по протежение на невоенната зона.
Те всъщност покриват прозорците си всяка нощ, за да не може да се вижда светлината,
защото правителството на Южна Корея от години казва,
че Северна Корея може да нахлуе във всеки един момент.
Винаги е било така - колкото по-близо си до Северна Корея, толкова е по-ужасяващо.
Много често в училище, докато я снимах,
тя прошушваше нещо на приятелките си,
след което ме поглеждаше и казваше "Стоп".
Аз заставах мирно и всички момичета се заливаха от смях -
това беше нещо като малка шегичка.
Смях.
Краят на седмицата настъпи и моят преводач се завърна,
защото го бях помолил да се върне,
затова можех официално да благодаря на бабата и на Хун Сук.
И докато бабата говореше с преводача,
тя започна да плаче.
Аз попитах моя преводач "Какво става, защо тя плаче?".
Тя поговори с бабата за момент
след което и тя започна да плаче.
Аз казах "Добре, какво направих, какво става,
защо всички плачат?"
Преводачът ми каза "Бабата казва,
че мисли, че умира
и иска да знае дали ще вземете Хун Сук с Вас в Америка".
Аз отвърнах,"Аз съм на 28 години, живея по хотели
и не съм женен".
Имам предвид, заобичах това момиче,
но аз -- беше толкова емоционално, както когато бях на 12 години.
Ако сте чували от фотографи, шегата е
че фотографията е най-добрата форма на закъсняло детство, която някога е измисляна --
"Съжалявам, имам ангажимент, ще се върна".
И след това, никога не се завръщаш.
Затова, попитах преводача, защо мисли, че умира.
Мога ли да я заведа до болницата, да платя за да отиде на доктор?
Бабата отказа всякаква помощ.
Когато излезнах отвън,
дадох на преводача малко пари и казах:
"Моля ви, върнете се и вижте с какво може да помогнете".
Дадох на бабата визитната си картичка.
Казах й "ако сте сериозна, ще се опитам да намеря семейство за момиченцето".
Веднага написах писмо на моите най-добри приятели
в Атланта, Джорджия, които имаха 11-годишен син.
Един ден, моят най-добър приятел по погрешка
каза нещо, за това че иска още едно дете.
Приятелите ми Джин и Гейл не бяха ме чували около една година.
И изведнъж, аз се обаждам и казвам "Аз съм в Корея,
и намерих това удивително момиченце".
Казах: "баба му мисли, че е болна,
но мисля, че може би трябва да доведем и нея въпреки всичко".
"Аз ще платя за.." -- Така си представях нещата.
Както и да е, заминах.
Моите приятели, казаха, че са много заинтересовани да осиновят момиченцето.
Аз им казах "Вижте, мисля че бабата ще се изплаши до смърт,
ако й пиша и й кажа,
че вие искате да осиновите момиченцето. Искам да се върна и да поговоря с нея".
Но аз работех по проект тогава.
Мислех си да се върна след няколко седмици и да говоря с бабата.
На Коледа,
бях в Банкок заедно с група фотографи
и получих телеграма -- тогава получавахме телеграми --
от списание "Тайм" ми казаха, че някой в Корея е починал
и е оставил детето си на моята воля.
Казах ли им нещо за това?
Защото не бях им казал какво правя,
бях толкова разстроен от историята, която бяха публикували.
Затова се върнах в Корея, отидох в селото на Хун Сук,
но нея я нямаше.
Къщата, в която прекарах известно време беше празна.
Беше изключително студено.
Никой в селото нямаше да ми каже къде е Хун Сук,
защото баба й винаги я е крила от чужденците.
А и те нямаха представа за молбата, която тя беше отправила към мен.
Най-накрая намерих Мунг Сунг,
нейната най-добра приятелка, с която всеки ден след училище си играеха.
Под малко повече натиск от моя страна и на преводача,
Мунг Сунг ни даде адрес в покрайнините на Сеул.
Отидох на този адрес и почуках на вратата -
един мъж ми отвори.
Не беше от хубавите части на Сеул,
улиците бяха кални.
Почуках на вратата и Хун Сук ми отвори.
Очите й бяха зачервени, изглеждаше шокирана -
дори не ме разпозна, всъщност нямаше никакво разпознаване.
Мъжът дойде до вратата и сякаш излая нещо на корейски.
Аз попитах преводача: "Какво каза той?"
Тя ми отвърна: "Той иска да разбере, кой сте вие".
"Е, кажете му, че съм фотограф".
Започнах да обяснявам кой съм аз, а той ме прекъсна.
Преводачката ми каза: "Той казва, че знае кой сте, но какво искате?"
Отвърнах : "Кажете му, че бях помолен
от бабата на това малко момиченце, да му намеря семейство".
Той отговори: "Аз съм нейн чичо, тя е добре, сега може да си вървите".
И така, затръшнаха ми вратата под носа,
беше невероятно студено и започнах да мисля -
"Какво ли би направил героят във филма,
ако бях написал от тази ситуация сценарий за филм?"
Затова му казах: "Чуйте, много е студено, дошъл съм от много далеч,
имате ли нещо против, ако влезна за минутка? Замръзвам."
Мъжът неохотно ни пусна и ние седнахме на пода.
Както започнахме да говорим, той започна да крещи нещо
и Хун Сук дойде и ни донесе храна.
Представих си цялата тази картинка, като в приказката за Пепеляшка.
Спомних си невероятно красивото,
светло, щастливо малко момиченце, което сега беше затворено в себе си,
заробено от това семейство.
Аз бях наистина ужасен и не можех да реша какво да направя.
Колкото повече се опитвах да говоря с чичото, той толкова по-неприятелски се настройваше.
Затова накрая реших и му казах "Вижте" --
всичко това чрез преводачката,
вие знаете, аз не говоря корейски --
и му казах "Вижте, много се радвам, че Хун Сук има семейство, с което да живее.
Много се притеснявах за нея.
Аз обещах на баба й, на вашата майка, че ще й намеря семейство
и сега съм много щастлив, че вие ще се грижите за нея".
"Но, знаете ли, купих самолетен билет
и сега ще съм тук цяла седмица".
"Отседнал съм в хотел в центъра на града.
Искате ли утре да обядваме заедно?
Може да упражните английския си."
Опитвах се да му задавам въпроси за него.
Прибрах се в хотела и се натъкнах на двама по-големи американо-азиатци.
Момиче, чиято майка беше проститутка
и тя самата беше проститутка
и момче, което беше излязло от затвора.
Казах им: "Вижте, има едно момиченце,
което има малкия шанс да се измъкне от тук и да отиде в Америка".
"Не знам дали това е правилното решение или не,
но искам да дойдете утре на обяд
и да кажете на чичото, какво е да се разхождаш по улицата,
какво ви казват хората и какво правите, за да живеете.
И просто -- искам той да разбере, какво ще стане, ако тя остане тук.
Може и да греша, не знам, но искам да дойдете утре."
Двамата дойдоха на обяда и
ни изхвърлиха от ресторанта.
Двамата крещяха на чичото -- сигурно е било много грозно.
Излезнахме навън и той беше просто бесен.
Знаех, че тотално съм провалил нещата.
И ето, пак бях там, опитвайки се да измисля какво да направя.
Чичото започна да ми крещи и аз казах на преводача:
"Кажете му да се успокои, какво казва?"
Тя ми преведе:
"Кой по дяволите си ти, за да идваш в къщата ми,
някакъв богат американец, със своите камери,
който ме обвинява, че съм поробил племенницата си?
Това е моята племенница, аз я обичам, тя е дъщеря на сестра ми.
Кой по дяволите си ти,
да ме обвиняваш в нещо такова?"
Аз казах "Вижте"... "Вие сте абсолютно прав.
Не твърдя, че разбирам какво става тук."
"Само знам, че съм снимал много от тези деца."
"Обичам вашата племенница,
мисля, че тя е изключително специално дете."
Казах още: "Ще доведа приятелите си от Щатите
тук и ако искате може да се срещнете с тях, за да видите дали ще ги одобрите.
Просто така мисля -- колкото и малко да знам за ситуацията,
тук тя има много малък шанс да има такъв начин на живот,
какъвто може би вие искате тя да има."
След това, всеки ми казваше, че да поканя евентуалните родители да дойдат там,
отново е най-тъпото нещо, което съм могъл да направя,
защото кой всъщност е достатъчно добър за нашите роднини?
Чичото ме покани да отида на церемонията,
която те правеха за баба й в този ден.
Те всъщност взимат дрехи и снимки
и ги изгарят като част от ритуала.
Виждате колко различно изглежда Хун Сук след три месеца.
Това беше.. мисля че февруари, в началото на февруари.
А предишните снимки са правени през септември.
Имаше един американски морски свещеник, когото срещнах,
докато правех тази история,
който имаше 75 деца, живеещи в неговата къща.
Имаше и три жени, които му помагаха в грижата за тези деца.
Предложих на чичото да отидем
при отец Кийни, за да разберем
как протича процесът на осиновяване.
Защото исках той да почувства,
че всичко това се прави безкористно.
Това е надолу по пътя за сиропиталището.
Това е отец Кийни. Прекрасен човек.
При него живеят деца от цяла Корея
и той намира семейства за тези деца.
Това е социалният работник, който интервюира Хун Сук.
Винаги съм си мислел, че тя е била напълно
недокосната от всичко това, заради баба си,
която е била нещо като мъдрецът на селото --
забелязах, че през деня имаше хора, които държат да посетят баба й.
Винаги съм си представял тази картина,
макар че те може би бяха едно от най-бедните семейства в селото,
те бяха и едно от най-уважаваните семейства там.
Аз винаги чувствах, че бабата като че ли изисква и настоява,
хората от селото да гледат на Хун Сук със същия респект както на нея.
Хун Сук остана при отец Кийни,
а чичо й се съгласи да я остави там докато трае процедурата за осиновяване.
Той всъщност се съгласи за осиновяването.
Когато аз приключих с моите ангажименти и се върнах седмица по-късно,
отец Кийни ми каза: "Трябва да поговоря с теб за Хун Сук."
Помислих си:"О, Боже, сега пък какво има?"
Той ме заведе в неговата стая и затвори вратата.
Каза ми: "Имам 75 деца в сиропиталишето и е пълна лудница."
Дрехи, деца, знаеш -
това са трима възрастни и 75 деца -- може да си представиш."
"На втория ден, откакто Хун Сук беше тук, тя направи списък
с всички имена на по-големите и на по-малките деца.
За всяко от по-малките деца имаше по едно по-голямо дете.
След което тя направи подробен работен график,
кой кога да чисти сиропиталището."
"Тя ми каза, че съм разхвърлян и че трябва да си почистя стаята."
"Не знам кой я е отгледал,
но тя започна да управлява сиропиталището,
а е тук само от три дни."
Смях.
Това беше денят за филми, който тя организира, в който всички деца отидоха на кино.
Много от децата, които бяха осиновени,
пишеха на другите деца, разказвайки им
за живота им с новите семейства.
Затова беше много радостно, когато писмата се появяваха.
Това е жената, която сега работи в сиропиталището,
чийто син беше осиновен.
Джин и Гейл започнаха да учат корейски,
в момента, в който получиха първото ми писмо.
Те наистина искаха да са готови да посрещнат Хун Сук в тяхното семейство.
Едно от нещата, които отец Кийни ми каза, когато се върнах
от едно от онези пътешествия -- Хун Сук си беше избрала името Наташа,
което до колкото разбрах е от гледането на
детското филмче "Роки и Бълуинкъл" по канала на Американските Въздушни Сили.
Това може би е едно от онези мистични неща, които трябва да изясним сега, на минутата.
Та, моят приятел Джин долетя със сина си Тим.
Гейл не можа да дойде.
Те прекараха много време заровени в речника.
Това е Джин, който показва на чичото къде е Атланта, където той живее.
Това е чичото, който подписва документите за осиновяване.
Излязохме на вечеря, за да празнуваме.
Чичото се върна при своето семейство,
а Наташа, Тим, Джийн и аз отидохме на вечеря.
Джин показваше на Наташа как да използва нож и вилица,
а Наташа връщаше уроците, само че с клечки.
Върнахме се в нашия хотел
и Джин също показа на Наташа къде е Атланта.
Това беше третата нощ, в която бяхме в Корея.
Първата нощ, взехме стая за децата точно до нас.
Аз съм в тази стая от около три месеца,
беше малък корейски хотел на 15 етажа.
През втората вечер ние не запазихме стаята за децата,
защото спахме на земята с всички деца от сиропиталището.
На третата вечер се върнахме и просто отидохме на вечеря,
от където видяхте снимки, а после отидохме на рецепцията.
Момчето ни каза:
"Нямаме свободни стаи на вашия етаж тази вечер,
затова, ако искате може да сложите децата да спят пет етажа под вас, там има стая."
С Джин се спогледахме и казахме:
"Не, не искаме две 11-годишни деца да са на пет етажа под нас."
Неговият син каза: "Татко, аз имам спален чувал, ще спя на пода."
Аз казах: ''Да, аз също имам един."
Тим и аз спахме на пода,
Наташа и Джин си имаха легла,
беше много вълнуващо за три дни.
Легнахме си и с Джин си говорехме, колко сме готини.
Казахме си: "Това беше велико, спасихме живота на това малко момиченце."
Бяхме просто .. горди от себе си.
И заспахме -- аз бях в тази стая
от няколко месеца.
Хотелите в Корея винаги са презатоплени,
затова през деня, винаги оставях прозореца отворен.
И тогава, през нощта, около полунощ, спряха отоплението на хотела,
и към 1 часа температурата в стаята беше около минус 20 градуса и аз станах.
Правех това всяка нощ, откакто бях там.
Така че сигурен, че е един през нощта, че стаята е замръзнала,
станах да затворя прозореца и чух хора да крещят навън.
Помислих си "Оу, сигурно са излезнали от баровете."
Не говоря корейски, но чувайки тези гласове,
усетих ужас, а не гняв.
Отворих прозореца и погледнах навън -
от страната на хотела излизаха пламъци,
той гореше.
Изтичах при Джин и го събудих.
Казах му: "Джин, не откачай, но мисля, че в хотела има пожар."
Дим и пламъци идваха към нашите прозорци, а ние бяхме на 11 етаж.
Двамата само повтаряхме "О, Боже мой, о, Боже мой."
Опитахме се да събудим Наташа, но не можехме да й кажем нищо.
Знаете какви са децата, когато са заспали преди около час,
все едно са взели пет валиума.
Ние не можехме да говорим с нея.
Спомням си, че синът на Джин имаше ботуши на L.L Bean
и се опитвахме да му оправим връзките.
Опитахме се да стигнем до вратата, стигнахме
и я отворихме. Беше сякаш като да вървиш във взривена пещ.
Хората крещяха, чуваше се звук от счупени стъкла,
чуваха се и странни удари.
Стаята се напълни с дим за две секунди.
Джин се завъртя и каза: "Няма да успеем да го направим."
Той затвори вратата, но цялата стая вече се беше напълнила с дим.
Задушавахме се, димът влизаше дори през отдушниците,
под вратата, хора пищяха...
Спомням си този невероятен, пълен хаос.
Спомням си, че седейки близо до леглото...
изпитвах две непреодолими чувства.
Едното беше чувство на абсолютен ужас -- "О, моля ти се Господи, искам само да се събудя,
това трябва да е кошмар, не може да се случва,
моля те, искам просто да се събудя, това трябва да е кошмар."
А другото беше невероятно чувство на вина.
Господи, играх си с живота на приятелите си, с живота на сина им, с живота на Наташа
и ето какво се получава, когато се опитваш да играеш ролята на Господ - нараняваш хората.
Спомянм си, че бях толкова изплашен и ужасен...
А Джин, който лежеше на пода каза:
"Човече, трябва да намокрим кърпи." Аз отвърнах: "Какво?"
"Трябва да намокрим кърпи. Ще умрем заради този дим."
Изтичахме до банята, взехме кърпи
и ги сложихме върху нашите и на децата лица.
След това Джин каза: "Имаш ли
"Какво?". Той каза: "Имаш ли тиксо?"
Отвърнах му: "Да, някъде в чантата".
Той ми каза: "Трябва да спрем дима."
"Това е всичко, което може да направим, трябва да спрем дима."
Джин -- благодаря на Господ за Джин.
Сложихме менютата на рум сървиз над отдушниците на стената,
набутахме одеяла под вратата,
сложихме децата до перваза на прозореца, за да дишат чист въздух.
Там имаше нова сграда,
беше построена отсреща, на улицата срещу нашия хотел.
В тази сграда имаше фотографи,
които чакаха хората да скачат.
11 души починаха в огъня.
Петима скочиха и загинаха, други бяха убити от пушека.
След около 45 минути чухме силни удари по вратата
и през цялото време хората крещяха на корейски.
Спомням си -- Наташа не искаше да отваряме вратата --
съжалявам, опитвах се не да отворя вратата,
а да я освободя, защото прекарахме доста време, за да я барикадираме.
Не знаех, кой чукаше по вратата и какво искаше,
Наташа можеше да ни каже, че това са били пожарникари, опитващи се да ни измъкнат.
Спомням си, че имаше нещо като борба пред вратата, докато се опитваха да я отворят.
Във всеки случай, 12 часа по-късно ни заведоха в лобито на хотела.
Джин уви юмрука си с палтото си, за да счупи мини бара.
Хората лежаха на пода.
Това беше една от най-ужасяващите нощи.
12 часа след това, наехме кола, както бяхме планирали да направим
и отидохме в селото на Наташа.
Продължавахме да се питаме" "Осъзнавате ли, че можехме да умрем в хотела
преди осем часа?"
Толкова е странно, как животът ти просто продължава.
Наташа искаше да представи брат си и баща си на всички хора от селото,
а денят, в който бяхме там се оказа и 60-тият рожден ден на един мъж -
60-годишнината на този мъж.
Така се получи двоен празник, защото Наташа беше първият човек
от това село, който някога щеше да отиде в Америка.
Това са тентите на оранжериите.
Това са по-възрастните, които учат Джин на техните танци.
Изпихме толкова много оризово вино, че и двамата се напихме,
не можех да повярвам.
Това е последната снимка, преди Джин и Тим да се завърнат.
Социалните работници, ни казаха, че ще отнеме година, докато се осъществи процедурата.
Какво можех да направя за една година?
Намерих имената на всички, официално от корейска и американска страна,
снимах ги и им казах
колко известни ще станат един ден, когато книгата стане готова.
Пет месеца по-късно, документите за осиновяване бяха готови.
Това е сбогуването с всички в сиропиталището.
Това са Наташа и отец Кийни, на автобусната спирка.
Прекрасната леля на Наташа, на летището.
Аз имах страхотна сделка от много години с авиолиниите на Cathay Pacific -
те ми даваха безплатни пропуски, за всички техни полети, в замяна за моя фотография.
Това беше като последна служебна облага.
Аз всъщност познавах пилота -- защото ми позволяваха да сядам
на мястото на стюардесите.
Това е Tri-Star, позволиха и на Наташа да седи на това място.
Пилотът, Джеф Коули, всъщност се върна и
осинови едно от децата от сиропиталището, след като се запозна с Наташа.
Това е 28 часа по-късно в Атланта, полетът беше много дълъг.
За да бъдат нещата още по-откачени,
тук Гейл, новата майка на Наташа, е на три дни
преди да роди своята собствена дъщеря.
Ако вие пишехте това, щяхте да кажете -
"Не, трябва да напишеш този сценарий по друг начин."
Това е първата вечер, когато показват на Наташа нейните нови братовчеди, чичовци и лели.
Джин и Гейл познават всеки в Атланта,
те са най-общителната двойка, която може да си представите.
Наташа не говореше и дума на английски ,
освен малкото, което бе научила от отец Кийни.
Отдясно е сестрата на Наташа, която сега е доктор.
Това е сделката, която направихме с Наташа - когато стигнем в Атланта,
да ми отреже брадата.
Тя никога не я е харесвала много.
Тя научи английски за три месеца.
Започна седми клас, съвсем навреме.
За първи път - клетва за вярност.
Това е нейният учител по готвене.
Наташа ми каза, че много от децата са си мислели, че тя е надута,
защото те са й казвали нещо, а тя не е могла да им отговори,
а те не са осъзнавали, че всъщност в самото начало тя не е могла да говори английски.
Но какво забелязах аз, пак като наблюдател -
тя отново избираше кой да бъде в нейния отбор.
Много, много бързо стана популярна.
Помните ли тази снимка?
Колко много приличаше на баба си в началото?
Хората винаги казваха на Наташа, колко много прилича на майка си Гейл.
Мисля, че това е напрегнат момент в първия футболен мач.
Кайли, беше сякаш изцяло дете на Наташа.
Кръстиха я.
Много родители, които осиновяват деца,
всъщност искат да заличат миналото на децата си.
Гейл и Джин обаче, направиха точно обратното.
Те учиха корейски, купуваха си корейски дрехи.
Джин дори измайстори една малка картина от плочки в кухнята,
която изобразяваше как едно време, едно прекрасно момиченце,
дошло от хълмовете на Корея, за да заживее щастливо в Атланта.
Тя мразеше тази снимка -- това беше първата й работа.
Тя си купи ярко червен Фолксваген Karmann Ghia ,
с парите, които спечели от работата си в Бъргър Кинг.
Капитан на мажоретките.
Конкурс за красота.
Всяка година правеха своя коледна картичка.
Джин поправяше тази кола от милиони години.
Kodak наеха Наташа за преводач на Олимпийските игри в Корея.
Бъдещият й мъж, Джеф, работеше за "Канон",
и срещна Наташа в Олимпийското село.
Това е първото й пътуване до Корея, това е чичо й.
Това е нейната доведена сестра.
Тя се завърна в селото, това са най-добрите приятелки на майка й.
Винаги съм си мислел, че облеклото й тук е като от филма "Ани Хол".
Просто е много интересно да гледаш -
това отзад е майка й.
Това е сватбата на Наташа.
Джин изглежда малко по-възрастен.
Това е Сидни, който след няколко дни ще стане на три годинки.
А ето това е Евън.
Наташа, може ли да дойдеш тук за секунда,
може би да кажеш просто "здравейте" на всички?
Ръкопляскане.
Всъщност Наташа никога не ме е чувала да разказвам тази история.
Имам предвид... гледали сме заедно снимките.
Наташа: Гледала съм снимките милиони пъти,
но днес за първи път всъщност чух как разказва цялата история.
Започнах да плача.
Рик Смолън: Сигурен съм, че има поне около 40 неща, които ще иска да ми каже.
"Това не беше така, това не беше както ти го каза."
Наташа: Това ще го направя по-късно.
Смях
Както и да е, благодаря толкова много на Майк и Ричърд,
че ни разрешиха да разкажем тази история.
Благодаря на всички!
Аплодисменти.