Vieną kartą
buvo šalis vadinama Lesterlend'u.
O Lesterlend'as labai panašus į Jungtines Valstijas.
Kaip ir JAV, ten gyvena apie 311 milijonų žmonių
ir iš tų 311 milijonų žmonių
144 tūkstančiai yra vardu Lester'is.
Jei Matt'as yra tarp klausytojų,
pasiskolinau šitą veikėją iš jūsų filmukų,
sugrąžinsiu po akimirkos.
Taigi 144 tūkstančiai yra vardu Lester'is
ir tai reiškia, kad 0,05 procento gyventojų yra Lester'iai.
Ir šie Lester'iai Lesterlend'e turi nepaprastą galią.
Per kiekvieną rinkimų ciklą Lesterlend'e vyksta dveji rinkimai.
Vieni vadinasi bendraisiais rinkimais.
O kiti - Lester'ių rinkimais.
Taigi bendruosiuose rinkimuose balsuoja piliečiai,
o Lester'ių rinkimuose tik Lester'iai.
Ir štai kur triukas.
Norint būti renkamam bendruosiuose rinkimuose,
būtina itin gerai pasirodyti
Lester'ių rinkimuose.
Nebūtina laimėti, bet būtina pasirodyti labai gerai.
Ir ką gi galime pasakyti apie demokratiją Lesterlend'e?
Galime pasakyti, visų pirma,
kaip Aukščiausiasis teismas pasakė Citizens United byloje,
kad žmonės turi galutinę sprendžiamąją galią renkant atstovus,
nes, galų gale, tai yra bendrieji rinkimai,
bet tik Lester'iams prikišus pirštus
kas dalyvaus bendruosiuose rinkimuose.
Ir antra, savaime suprantama, priklausomybė nuo Lester'ių
sukurs subtilų, neišsakytą,
galėtume sakyti, užmaskuotą iškreipimą,
kad Lester'iai būtų laimingi.
Gerai, mes be abejo turime demokratiją,
bet ji priklauso nuo Lester'ių
ir priklauso nuo visų žmonių.
Ji priklausoma nuo konkuruojančių jėgų,
o gal galėtume sakyti, nuo konfliktuojančių jėgų,
priklausomai nuo to, kas yra Lester'iai.
Gerai. Tai Lesterlend'as.
O norėjau, man papasakojus apie Lesterlend'ą, kad pamatytumėte tris dalykus.
Pirma, Jungtinės Valstijos yra Lesterlend'as.
Jungtinės Valstijos yra Lesterlend'as.
Jungtinės Valstijos irgi taip atrodo, irgi turi dvejus rinkimus,
vienus, kuriuos vadiname bendraisiais rinkimais,
ir antruosius, kuriuos turėtume pavadinti pinigų rinkimais.
Per bendruosius rinkimus balsuoja piliečiai,
jei tau virš 18, o kitose valstijose, jei turi asmens dokumentą.
Pinigų rinkimuose balsuoja kandidatų rėmėjai,
visai kaip Lesterlend'e, ten balsuoja rėmėjai,
ir esmė tame, kad norint dalyvauti bendruosiuose rinkimuose
būtina puikiai pasirodyti pinigų rinkimuose.
Nebūtina laimėti. Štai Džeris Braunas.
Būtina pasirodyti labai gerai.
Ir štai pagrindinė mintis: svarbių rėmėjų JAV
tėra tiek, kiek Lester'ių yra Lesterlend'e.
Ar, sakysite, tikrai?
Tikrai? Tikrai 0,05 procento?
Na, čia skaičiai iš 2010-ųjų:
0,26 procento amerikiečių
vienam kandidatui davė 200 dolerių ar daugiau,
0,05 procento vienam kandidatui davė maksimalią sumą,
0,01 procento -- vienas procentas nuo vieno procento --
kandidatams davė 10000 dolerių arba daugiau,
ir šiame rinkimų cikle mano mėgstamiausias skaičius
yra 0,000042 procento
-- tie, kas dirba su skaičiais, žino, kad tai 132 amerikiečiai --
davė 60 procentų lėšų, kuriuos išleido didieji politinio veikimo komitetai (angl. Super PAC)
per dabar besibaigiantį rinkimų ciklą.
Aš esu tik teisininkas, aš žiūriu į šiuos skaičius
ir sakau, kad man dera tvirtinti,
kad tie 0,05 procento yra svarbieji rėmėjai Amerikoje.
Šiuo atžvilgiu tie rėmėjai yra mūsų Lester'iai.
Ir ką galime pasakyti apie šią demokratiją JAV-lende?
Kaip Aukščiausiasis teismas nutarė Citizens United byloje,
galime sakyti, kad žmonės turi galutinę sprendžiamąją galią
renkant valdžios atstovus. Turime bendruosius rinkimus,
bet tik rėmėjams nusprendus,
kurie kandidatai dalyvaus bendruosiuose rinkimuose.
Antra, savaime suprantama,
priklausomybė nuo rėmėjų
sukuria subtilią, neišsakytą ir užmaskuotą iškreipimą,
kad rėmėjai būtų laimingi.
Kandidatai į kongresą ir kongreso nariai
nuo 30 iki 70 procentų savo laiko praleidžia
rinkdami finansinę paramą, kad vėl patektų į kongresą
arba savo partiją grąžintų į valdžią,
ir derėtų klausti, ką tai jiems padaro,
šiems žmonėms, kai jie savo laiką leidžia
prie telefono, skambindami žmonėms, kurių nepažįsta,
skambindami tai mažiausiai procento dalelei?
Kaip ir bet kas tai darydamas,
jie išsiugdo šeštąjį pojūtį, nenurimstantį sugebėjimą
kaip jų veiksmai gali paveikti galimybę gauti finansavimą.
Jie tampa, X-failų žodžiais, metamorfai,
nes jie pastoviai keičia savo pažiūras
pagal tai, kaip tai jiems padės surinkti pinigų
sprendžiant ne pirmas 10 problemų,
bet problemas nuo 11-tos iki 1000-osios.
Demokratė iš Virdžinijos Leslie Ryrne
pasakoja, kad atsidūrus kongrese
jai kolega pasakė: „Visada link į žalius.“
Ir, kad paaiškintų, ji pridėjo:
„Jis kalbėjo ne apie aplinkosaugą.“ (Juokas)
Taigi čia taip pat turime demokratiją,
demokratiją, kuri atsako rėmėjams
ir kuri atsako žmonėms,
konkuruojančios atsakomybės,
galbūt konfliktuojančios atsakomybės,
priklausomai nuo to, kas tie rėmėjai.
Gerai, Jungtinės Valstijos yra Lesterlend'as, pirmoji mintis.
Štai antroji.
Jungtinėse Valstijose blogiau nei Lesterlend'e,
blogiau, nes, kaip įsivaizduojate Lesterlend'ą,
jeigu ten Lester'iai gauna laišką iš valdžios:
„Ei, galite pasirinkti, kas kandidatuos bendruosiuose rinkimuose“;
mes galvotume, kad tai kažkokia Lester'ių aristokratija.
O žinote, Lester'ių yra kiekviename visuomenės sluoksnyje.
Yra turtingų Lester'ių ir neturtingų, juodaodžių Lester'ių ir baltaodžių,
nedaug moterų Lester'ių, bet akimirkai tai palikime nuošalyje.
Turime Lester'ius iš visur. Galime galvoti:
„Ką galėtume padaryti, kad Lesterlend'e būtų geriau?“
Bent jau įmanoma, kad Lester'iai veiks Lesterlend'o gerovei.
Bet mūsų šalyje, tai yra JAV-lend'e,
tikrai yra keletas geranoriškų Lester'ių,
daug jų yra šiame kambaryje,
bet didžioji dauguma Lester'ių veikia Lester'iams,
nes besikeičiančios koalicijos, kurios sudaro 0,05 procento
neatstovauja viešojo intereso.
Tai yra jų asmeninei gerovei. Tuo atžvilgiu, JAV yra blogesnė už Lesterlend'ą.
Ir pabaigai, trečioji mintis:
kad ir ką norite pasakyti apie Lesterlend'ą,
apie jo istoriją, jo tradicijas,
mūsų šalyje JAV-lend'e Lesterlend'as yra korupcija,
korupcija [kaip sugedimas].
Sakydamas korupcija neturiu galvoje maišo pinigų,
slaptai paduodamų kongreso nariams.
Neturiu galvoje Rodo Blagojevich tipo korupcijos.
Neturiu galvoje nusikaltimo.
Korupcija, apie kurią dabar kalbu, yra visiškai legali.
Tai korupcija, lyginant su tuo, ką respublikos įkūrėjai buvo įtvirtinę.
Įkūrėjai davė mums tai, ką vadiname respublika,
bet respublika tada reiškė atstovaujamąją demokratiją,
ir atstovaujamoji demokratija reiškė valdžią,
kaip Madison'as parašė, tai Federalizmo raštų 52-ojoje esė, kuri turėtų šaką,
kuri priklausytų tik nuo žmonių.
Tai yra valdžios modelis.
Tie žmonės ir valdžia turi
šią vienintelę atsakomybę,
bet problema yra tai, kad kongresas išsivystė dar vieną atsakomybę,
nebeatsakyti tik žmonėms,
bet vis labiau atsakyti būtent rėmėjams.
Tai irgi yra atsakomybė,
bet ji yra kitokia ir ji kertasi su atsakomybe vien žmonėms,
jei rėmėjai nėra tas pats, kas visi žmonės.
Tai yra korupcija.
Taigi, apie šią korupciją yra ir gerų, ir blogų naujienų.
Geros naujiena yra tai, kad ši korupcija yra dvipartinė,
lygių galimybių korupcija.
Ji blokuoja kairiuosius daugybėje dalykų, rūpinčių kairiesiems.
Ir taip pat blokuoja dešiniuosius, nes
principais paremtas argumentavimas darosi vis labiau neįmanomas.
Taigi, dešinieji nori mažesnio valdžios aparato.
Kai Al'as Gore buvo viceprezidentas, jo komandai kilo idėja
panaikinti valstybės reguliavimą didelei telekomunikacijų industrijos daliai.
Pagrindinis įstatymų siūlytojas šią idėją nunešė į Kapitolijų
ir kaip jis man tai perteikė,
atsakymas buvo: „Jokiais būdais!
Jei pas juos panaikinsime reguliavimą,
kaip iš jų surinksime pinigų?“
Tai sistema, kuri sukurta išlaikyti status kvo,
taip pat ir status kvo dėl didelės ir besikišančios valdžios.
Tai veikia prieš kairę ir dešinę,
ir tai, galite sakyti, yra geros naujienos.
Bet štai blogos naujienos.
Tai patologiška, demokratiją naikinanti korupcija,
nes bet kokioje sistemoje,
kurios nariai priklauso nuo
mažiausios mūsų dalies per rinkimus,
tai reiškia, mažiausio mūsų skaičiaus,
mažų mažiausias mūsų skaičiaus,
tai gali stabdyti reformas.
Žinau, kad tai turėjo būti akmuo ar kažkas tokio.
Bet radau tik sūrį. Atsiprašau. Taigi, sūris.
Blokuoti reformą.
Nes čia yra ekonomika, įtakos ekonomika,
ekonomika, kurios centre lobistai,
kurie minta susiskaldymu.
Jie minta nefunkcionalumu.
Kuo blogiau tai yra mums,
tuo geriau tai yra paramos ieškojimui.
Henris Deividdas Thoreau: „Tūkstantis dirba blogio šakose,
kai vienas kerta šaknyje.“
Tai yra šaknis.
Gerai, kiekvienas iš jūsų tai žino.
Čia nebūtumėte to nežinodami, bet vis dėlto, tai ignoruojate.
Ignoruojate tai. Tai neįmanoma problema.
Jūs telkiatės apie įmanomas problemas,
kaip pasaulyje visiškai išnaikinti poliomielitą,
arba nufotografuoti kiekvieną gatvę žemės rutulyje,
arba sukurti pirmąjį tikrą universalų vertėją,
arba pastatyti sintezės gamyklą savo garaže.
Tai yra suvaldomos problemos, taigi jūs ignoruojate --
(Juokas) (Plojimai) --
taigi jūs ignoruojate šią korupciją.
Bet negalime šios korupcijos ignoruoti ilgiau.
(Plojimai)
Mums reikia valdžios, kuri veikia.
Ir dirba ne kairei ar dešinei,
bet kuri dirba ir kairei, ir dešinei,
piliečiams kairėje ir dešinėje,
nes jokia protinga reforma nėra įmanoma,
kol nepabaigsime šios korupcijos.
Taigi noriu, kad griebtumėte problemą, kuri rūpi labiausiai.
Man tai būtų klimato kaita, bet galėtų būti ir finansų sistemos reforma,
ar paprastesnė mokesčių sistema arba nelygybė.
Griebkite tą problemą, pasodinkite prieš save,
pažvelkite į akis, ir pasakykite, kad šiemet nebus Kalėdų.
Niekada nebus Kalėdų.
Niekada neišspręsite savo problemos,
jei nesutvarkysite šios.
Taigi nėra taip, kad mano problema svarbiausia. Ne.
Jūsų problema yra svarbiausia, bet manoji yra pirmoji,
pirmoji, kurią reikia išspręsti, jei norime kovoti
su mums rūpimomis problemomis.
Jokių protingų reformų ir mes negalime sau leisti
pasaulio, ateities, be protingų reformų.
Gerai. Kaip tai padaryti?
Pasirodo, kad analizė čia lengva, paprasta.
Jei problema yra tai, kad [kongreso] nariai leidžia itin daug
laiko rinkdami paramą iš mažiausios Amerikos dalies,
sprendimas yra priversti juos mažiau laiko leisti rinkimui,
bet rinkti iš didesnės amerikiečių dalies,
padalinti tai,
padalinti rėmėjų įtaką taip, kad atstatytume idėją,
kad valdžia turi atsakyti tik žmonėms.
Ir norint tai padaryti nereikia konstitucijos pakeitimo,
ar tiksliau, pirmojo jos straipsnio pakeitimo.
Norint tai padaryti reiktų vienintelio statuto,
statuto, kuris įtvirtintų, ką mes galvojame
apie mažų rėmimo sumų rinkimus,
piliečių finansuojamų rinkimų kampanijų statutą,
ir nemažai tokių pasiūlymų yra jau dabar:
Teisingų rinkimų dabar įstatymas,
Amerikos antikorupcinis įstatymas,
idėja mano knygoje, kurią vadinu Grant;o ir Franklin'o projektu,
duoti žmonėms kuponus, kuriais jie finansuotų rinkimus,
Džono Sarbanes idėja: Liaudies demokratijos įstatymas.
Kiekvienas jų sutvarkytų šią korupciją,
leisdami rėmėjais būti visiems.
Analitika čia paprasta.
O politika sunki, išties neįmanomai sunki,
nes ji sumažintų Vašingtono K gatvės svarbą,
ir Kapitolijus, kaip kongreso narys Džimas Cooper,
Tenesio valstijos demokratas, pasakė,
pavirto į K gatvės fermų lygą.
Nariai, ir darbuotojai, ir biurokratai išvien
savo galvose turi vis labiau tą patį verslo modelį,
verslo modelį sutelktą į jų gyvenimą baigus darbą valdžioje,
tai yra į savo gyvenimą būnant lobistais.
50 procentų senato narių nuo 1998 iki 2004
išėjo, kad taptų lobistai, 42 procentai atstovų rūmų narių.
Šie skaičiai tik išaugo,
ir kaip Jungtinė respublika suskaičiavo pernai balandį,
vidutinis algos padidėjimas jų stebėtiems žmonėms
buvo 1,452 procentai.
Taigi normalu paklausti, kaip įmanoma tai pakeisti?
Šio skepticizmo aš tikrai susilaukiu.
Susilaukiu šio cinizmo. Šio neįmanomumo jausmo.
Bet jo nepriimu.
Tai išsprendžiama problema.
Jei pagalvojate apie problemas, kurias bandė spręsti
jūsų tėvai 20-ame amžiuje,
problemas kaip rasizmas, seksizmas,
arba šio amžiaus problema homofobija,
tos problemos sunkios.
Vieną rytą negali atsibusti nebebūdamas rasistu.
Reikia ištisų kartų pakeisti tą intuiciją, tą DNR,
iš tautos sielos.
Bet tai tėra paskatų problema, tik paskatų.
Pakeiskite paskatas ir pasikeis elgesys,
ir valstijose, kur ėmė veikti mažų sumų paramos sistemos,
iškart pastebėtas pokytis elgesyje.
Kai Konektikutas pritaikė šią sistemą,
jau pirmaisiais metais 78 procentai išrinktųjų
atsisakė stambių paramos sumų ir priėmė tik mažas.
Tai išsprendžiama,
išsprendžiama ne būnant demokratu
ar būnant respublikonu.
Tai išsprendžiama būnant piliečiais,
būnant TED piliečiais.
Nes jei norite įvykdyti reformą,
pažiūrėkit, galėčiau pradėti reformą
už pusę to, kiek atsieitų sutvarkyti energetikos politiką,
galėčiau jums sugrąžinti respubliką.
Gerai. Net ir jei su manimi dar nesutinkate,
net jei manote, kad tai neįmanoma,
penkeri metai nuo tada, kai kalbėjau TED, per kuriuos
pastoviai kalbėjau apie šią problemą, mane išmokė,
kad net jei manai, kad kažkas neįmanoma, tai nesvarbu.
Nesvarbu.
Kartą kalbėjau Dartmute ir po kalbos viena moteris atsistojo,
rašau tai savo knygoje, ir ji man pasakė:
„Profesoriau, jūs mane įtikinote, kad tai beviltiška. Beviltiška.
Mes nieko negalime padaryti.“
Kai ji tai pasakė, susimąsčiau.
Bandžiau galvoti: „Kaip turėčiau atsakyti į tą beviltiškumą?
Kas yra tas beviltiškumo jausmas?“
Ir mane sukrėtė mano šešiamečio sūnaus vaizdas.
Įsivaizdavau prie manęs prieinant daktarą, kuris sako:
„Jūsų sūnus turi nepagydomą smegenų vėžį ir jūs nieko negalite padaryti.
Nieko negalite padaryti.“
Taigi, ar aš nieko nedaryčiau?
Ar tiesiog sėdėčiau? Priimčiau tai? Nieko negaliu padaryti?
Einu kurti „Google Glass“.
Aišku, kad ne. Daryčiau viską, ką tik galiu,
ir daryčiau viską, ką galiu, nes būtent tai yra meilė,
kad tikimybės nėra svarbios ir tai, ką darai,
kad ir ką gali, po galais, ir velniop tas tikimybes.
Ir tada pamačiau tą akivaizdžią sąsają, nes netgi mes,
liberalai, mylime šią šalį.
(Juokas)
Ir kai žinovai ir politikai sako,
kad pokyčiai nėra įmanomi,
meilė šiai šaliai atsako
„Tai tiesiog nesvarbu.“
Mes prarasime kai ką brangaus,
kai ką, ką kiekvienas šiame kambaryje myli ir brangina,
jei prarasime šią respubliką, todėl turime veikti
visaip kaip tik galime, kad įrodytume, kad žinovai neteisūs.
Taigi mano klausimas:
Ar turite tą meilę?
Nes jei turite,
tada ką po galais jūs, ką mes darome?
Kai Ben'ą Franklin'ą išgabeno iš konstitucinės konvencijos
1787-ųjų rugsėjį, jį gatvėje sustabdė moteris ir paklausė:
„Pone Franklin'ai, kas buvo nuspręsta?“
Franklinas atsakė: „Respublika, madam, jei galite ją išlaikyti.“
Respublika. Atstovaujamoji respublika.
Valdžia, kuri atstovauja tik žmones.
Mes praradome tą respubliką.
Visi turime veikti, kad ją atgautume.
Labai ačiū.
(Plojimai)
Ačiū. Ačiū. Ačiū. (Plojimai)