Volt egyszer egy ország,
úgy hívták, Lesterland.
Lesterland úgy néz ki, mint az USA.
Népessége 311 millió, mint az USA-nak,
és ebből a 311 millióból
144 000-et Lesternek hívnak.
Ha Matt itt ül,
neki mondom, csak kölcsönvettem a karaktert,
mindjárt visszaadom.
144 000-et Lesternek hívnak,
vagyis a népesség 0,05%-át Lesternek nevezik.
A lesterlandi Lestereknek különleges képességük van.
Két választást tartanak minden választási ciklusban.
Az első az általános választás,
a másik a Lester-választás.
Az általános szavazásban az állampolgárok szavaznak,
de a Lester-választásban csak a Lesterek.
És itt a trükk.
Ahhoz, hogy valaki induljon az általános választáson,
jól kell teljesítenie
a Lester-választáson.
Nem muszáj nyerni, de jól kell teljesíteni.
Mit mondhatunk a lesterlandi demokráciáról?
Elsőként azt mondhatjuk,
amit a Legfelsőbb Bíróság mondott a Citizens United-ban:
a tisztviselők választásakor a polgárok akarata érvényesül,
hiszen ez egy általános választás.
De csak azután, hogy a Lesterek eldöntik,
kik indulhatnak az általános választáson.
Másodsorban, a Lesterektől való függés
egy finom, alábecsült,
mondhatni rejtett érdekérvényesítés,
amitől a Lesterek boldogok maradnak.
Van hát egy demokrácia, kétségkívül,
ami függ egyrészt a Lesterektől,
másrészt az emberektől.
Ez két egymással versenyző függés,
vagy mondhatjuk, hogy ellentétes függés,
attól függően, kik a Lesterek.
Rendben, ez volt Lesterland.
Most, hogy bemutattam Lesterlandet, három dolgot kell észrevenni.
Az első, Lesterland az USA-val egyenlő.
Az USA maga Lesterland.
Ugyanúgy néznek ki, szintén két választás van,
az egyik az általános választás,
a másik a pénzes választás.
Az általános választáson a polgárok szavaznak,
ha már elmúltak 18 évesek.
A pénzes választáson a támogatók szavaznak,
a támogatók szavaznak, és Lesterlandhez hasonlóan
a trükk, hogy valaki indulhasson az általánoson,
jól kell teljesíteni a pénzes választáson.
Nem feltétlenül kell nyerni, erre példa Jerry Brown.
De jól kell teljesíteni.
És itt a lényeg: pont annyi releváns támogató van
az USA-ban, mint amennyi Lester Lesterlanden.
Most azt kérdezik: "Tényleg?"
"Tényleg csak 0,05%?"
Itt vannak a 2010-es adatok:
az amerikaiak 0,26%-a
adott 200 dollárnál többet szövetségi jelöltnek,
0,05% adta a maximális összeget,
0,01% - az egy százalék egy százaléka -
adott 10 000 dollárnál többet szövetségi jelöltnek.
Ebben a választási ciklusban a kedvenc statisztikám,
hogy 0,000042%
- aki nem tudta kiszámolna, ez 132 amerikait jelent -,
adta a szuper politikai akció- bizottságok által összegyűjtött pénz
60%-át, amit ebben a választási ciklusban elköltöttek.
Én csak egy ügyvéd vagyok, a számokat figyelem,
és jogosan mondhatom,
hogy az amerikaiak 0,05%-a számít releváns támogatónak.
Ebben az értelemben ők a mi Lestereink.
Mit mondhatunk a mi demokráciánkról?
Ahogy már a Legfelsőbb Bíróság kimondta:
a tisztviselők meg- választásakor a polgárok
akarata érvényesül. Van egy általános választásunk,
de csak az után, hogy a támogatók eldöntik,
kik indulhatnak az általános választásokon.
A második, egyértelműen,
hogy a támogatóktól való függés
létrehoz egy finom, alábecsült, rejtett érdekérvényesítést,
amitől a támogatók boldogok maradnak.
A Kongresszus tagjai és a jelöltek
idejük 30-70%-át adomány- gyűjtésre fordítják
amivel visszamehetnek a Kongresszusba,
vagy amivel a pártjukat segíthetik.
A kérdés, amit fel kell tenni, hogy mi történik velük,
miközben idejüket arra fordítják,
hogy számukra ismeretlen embereket hívjanak fel,
olyanokat, akik az egy százalék egy kis részéhez tartoznak.
Ahogy mindenki, úgy ők is
kifejlesztenek egy hatodik érzéket, egy állandó tudatosságot,
hogy tetteik miképpen befolyásolják a pénzgyűjtő képességüket.
Az X-aktákhoz hasonlóan
alakváltók lesznek, akik annak fényében változtatják
nézeteiket, hogy az segítse őket a pénz gyűjtésében,
és itt nem a fő témákról,
hanem a mellékesekről van szó.
Leslie Byrne virginiai demokratának
mondta egy kollégája, hogy
"mindig hajolj a zöld felé", amikor bekerült a Kongresszusba.
Hogy tisztázza, hozzátette,
"Nem volt környezetvédő." (Nevetés)
Itt is van egy demokrácia,
egy demokrácia, ami függ a támogatóktól
és függ a néptől,
két, egymással versenyző,
talán ellentétes függés,
ami a támogatók személyétől függ.
Lesterland maga az USA, ez volt az első.
A második a következő:
az Egyesült Államok rosszabb Lesterlandnél,
rosszabb, mert el lehet képzelni, hogy ha a lesterlandi
Lesterek kapnának egy levelet a kormánytól,
miszerint ők választhatják meg, ki indulhat az általános választáson,
a Lesterek arisztokráciájáról beszélhetnénk.
Minden társadalmi rétegből lenne Lester.
Lennének gazdagok, szegények, afro-amerikaiak, fehérek,
nem olyan sok nő, de ezt most tegyük félre.
Lenne Lester mindenhonnan. Gondolhatnák,
"Mit tehetnénk, hogy Lesterland jobb legyen?".
Alapvetően a Lesterek Lesterlandért tevékenykednének.
De itt nálunk, ebben az országban, az USA-ban,
minden bizonnyal vannak kedves Lesterek,
sokan itt ülnek ebben a teremben,
de a Lesterek nagy részét csak saját maguk érdeklik,
mert a 0,05%-ba tartozók változó szövetkezései
nem a nép érdekeit tartják szem előtt.
Csak a saját érdekeiket nézik. Így lesz az USA rosszabb Lesterlandnél.
És végül, a harmadik pont:
Akárki mondjon akármit Lesterlandről,
a történelmének és hagyományainak hátteréről
nálunk, itt az USA-ban, Lesterland maga a korrupció.
a korrupció.
Korrupció alatt nem a zacskóban átadott pénzt értem, amit a
Kongresszus tagjai adnak egymásnak.
Nem a Rod Blagojevich- féle korrpciót értem.
Nem egy bűntettet.
Mert a korrupció, amiről beszélek, legális.
Ez a korrupció e köztársaság alapjaiban fekszik.
Az alapító atyák adták nekünk a köztársaságot,
és ők ez alatt képviseleti demokráciát értették,
képviseleti demokrácia alatt pedig egy kormányt,
ahogy James Madison is kifejtette, aminek egyik része
kizárólag a néptől függene.
Ez a kormány modellje.
Megvan a nép és a kormány
ezzel az exkluzív függéssel,
de a baj az, hogy a Kongresszus más függést alakított ki,
ami nem csak a néptől,
hanem sokkal inkább a támogatóktól függ.
Ez is egy függés,
de más és ellentétes a néptől való függéssel szemben,
amíg a támogatók alatt nem a népet értjük.
Ez egy korrupció.
Van egy jó és rossz dolog ezzel a korrupcióval kapcsolatban.
A jó az, hogy kétpárti, és esélyegyenlőséget
teremt a korrupcióra.
Gátolja a baloldalt olyan ügyekben, amivel mi, baloldaliak törődnénk.
Ezt teszi a jobb oldallal is,
ellehetetleníti az elvi alapú érvelést.
A jobb oldal kisebb kormányt akar.
Amikor Al Gore alelnök volt, a csapatának volt egy ötlete,
hogy deregulálják a tele- kommunikációs ipar jelentős részét.
Elvitték ezt a Capitoliumba,
és nekem mesélték,
hogy azt felelték nekik: "Egy fenéket!
Ha dereguláljuk őket,
hogyan tudjuk begyűjteni tőlük a pénzt?"
Ezt a rendszert a status quo megtartására készítették,
beleértve a nagy és megkerülhetetlen kormányt.
Ez gátolja a jobb- és a baloldal működést,
és ez, gondolhatják, jó dolog.
De itt a rossz:
ez egy kóros, demokrácia romboló korrupció,
mert akármilyen rendszerben,
ha a tagok a választások során
a nép legkisebb részétől függnek,
vagyis egy kis számú embercsoporttól,
a lehető legkisebb számútól,
az gátolja a reformokat.
Tudom, itt egy kőnek kellene lennie,
de csak sajtot találtam. Sajnálom.
Gátolja a reformokat.
Egy gazdaság jött létre, a befolyásolás gazdasága,
középpontban a lobbistákkal,
és ez ellentétek kiéleződéséből táplálkozik.
A működésképtelenségből.
Minél rosszabb ez nekünk,
annál jobb az adomány- gyűjtés szempontjából.
Thoreau írta: „Ezren metszegetik a bajnak az ágát-bogát,
de ezer közül legfeljebb ha egy veszi célba a gyökerét.”
Ez az a gyökér.
Most már mindannyian tudják ezt.
Nem lennének itt, ha nem tudták volna, mégis figyelmen kívül hagyják.
Figyelmen kívül hagyják. Ez egy megoldhatatlan probléma.
Önök a megoldhatókra koncentrálnak,
mint a gyermekbénulás megszüntetése,
vagy a Föld minden utcájáról képet készítenek,
vagy elkészítik az első univerzális fordítót,
vagy fúziós reaktort építenek a garázsban.
Ezek azok, amiket meg tudnak oldani -
(Nevetés) (Taps)
így nem törődnek ezzel a korrupcióval.
De nem tehetjük ezt tovább.
(Taps)
Kell egy működőképes kormányzat.
Ami nem a jobb vagy a bal oldalért dolgozik,
hanem a jobb és a bal oldalért,
az őket támogató emberekért,
mert addig nem lesz értelmes reform,
amíg véget nem vetünk ennek a korrupciónak.
Szeretném, ha arra a problémára gondolnának, amivel a legtöbbet törődnek.
Nekem ez a klímaváltozás, de lehet a pénzügyi reform,
egyszerűbb adórendszer vagy az egyenlőtlenség.
Gondoljanak rá, üljenek le vele,
nézzenek a szemébe, és mondják neki, idén nem lesz karácsony.
Soha nem lesz karácsony.
Sosem fogják megoldani azt a problémát,
amíg ezt meg nem oldjuk.
Nem az enyém a legfontosabb probléma, nem az.
Az önöké a legfontosabb, de az enyém az első,
amit meg kell oldanunk, mielőtt hozzálátnánk
az önök problémáihoz.
Nem lesz értelmes reform, és nem engedhetünk meg
egy világot, egy jövőt értelmes reformok nélkül.
Hogyan érjük hát ezt el?
A helyzet az, ennek a logikája egyszerű.
Ha a probléma az, hogy a politikusok sok időt töltenek
azzal, hogy Amerika legkisebb rétegétől gyűjtenek,
a megoldás az, hogy kevesebb időt töltsenek ezzel,
de a legszélesebb rétegtől tegyék ezt,
hogy elterjesszék,
hogy elterjesszék az adományozást, mi pedig visszaállítsuk
a néptől való függés eszméjét.
És ehhez nem szükséges alkotmánykiegészítés,
az elsőn sem kell változtatni.
Ehhez csak egyetlen törvény kellene,
egy törvény, ami meghatározná
a kis összeggel támogatott,
polgárok által finanszírozott választásokat.
Már több ilyen indítvány is létezik:
a Fair Választást vagy
az Amerikai Korrupció Ellenes tervezet,
egy ötlet, amit a Grant és Franklin Projektnek nevezek,
hogy a választást támogatók utalványt kapjanak,
vagy amit John Sarbanes a Választók Demokráciájának nevez.
Ezek egyike is megoldaná a korrupciót úgy,
hogy elterjeszti a támogatás befolyását mindenkinek.
A logika nagyon egyszerű.
A politika az, ami igazán nehéz, már-már lehetetlen,
mert ez a reform csökkentené a lobbisták szerepét,
és ahogy Jim Cooper kongresszusi képviselő,
egy tennessee-i demokrata mondta,
a Capitolium a lobbisták földbirtoka lett.
A képviselőknek és a személyzetüknek egy
egyre gyakoribb üzleti modell jár a fejükben,
ami a kormány utáni életükre koncentrál,
a lobbizásra.
2004 és 1998 között a Szenátus ötven százaléka
lett lobbista, a Házban ez 42%.
Ezek a számok csak emelkedtek,
és a United Republic áprilisi jelentése
szerint a résztvevők fizetésének átlagemelkedése
1 452 százalék volt.
Jogos megkérdezni, hogy lehetséges számukra a változtatás?
Értem a szkepticizmust.
Értem a cinizmust és a lehetetlenség érzetét.
De én nem veszem be.
Ez egy megoldható ügy.
Ha azokra gondolnak, amiket a szüleink akartak megoldani
a huszadik században,
mint például a rasszizmus vagy a szexizmus,
vagy amivel ebben a században harcolunk, a homofóbia,
azok kemény problémák.
Nem ébredünk fel úgy, hogy már nem vagyunk rasszisták.
Generációk kellenek, hogy az emberek lelkéből kitépjük
ezt az ösztönt, ezt a DNS-t.
E probléma megoldása csupán ösztönzés kérdése.
Ha ezt megváltoztatjuk, vele változik a viselkedés,
és ahol már működik a kis összegű támogatás,
a gyakorlat egy nap alatt megváltozott.
Amikor Connecticut alkalmazta ezt,
az első évben, a választott képviselők 78 százaléka
csak kis összegű támogatásokat fogadott el.
Megoldható,
ehhez nem kell demokratának
vagy republikánusnak lenni.
Úgy lehet megoldani, ha polgárok leszünk,
TED-polgárok.
Mert ha egy reformot szeretnének támogatni,
nézzék, az energia politika javításának feléért
tudnék indítani egy reformot.
Vissza tudnám adni a köztársaságot.
És ha még most sem hisznek nekem,
ha továbbra is azt gondolják, ez lehetetlen,
az elmúlt öt év alatt, amíg a TED-en előadtam, megtanultam,
miközben erről a problémáról beszéltem újra és újra,
hogy ha azt gondolják, hogy lehetetlen, az se számít.
Nem számít.
Egyszer Dartmouthban adtam elő, és az előadás után odajött egy hölgy,
és azt mondta nekem:
"Professzor, engem meggyőzött, ez reménytelen. Reménytelen.
Nem tudunk mit tenni."
Amikor ezt mondta, összezavarodtam.
Azon gondolkodtam, hogyan válaszoljak erre.
Honnan jön ez a reménytelenség?
És akkor láttam magam előtt a hat éves fiam.
Elképzeltem, amint egy doktor azt mondja nekem:
"A fiának gyógyíthatatlan agyrákja van, nincs mit tenni.
Nem lehet mit tenni."
Nem tennék semmit?
Csak ülnék ott, és elfogadnám? Semmit sem tehetnék?
Inkább foglalkoznék a Google Glass-szel.
Persze, hogy nem. Megtennék mindent, amit csak tudok,
megtennék mindent, mert ezt jelenti a szeretet,
nem érdekelnek az esélyek, hanem teszed,
teszed, amit csak tudsz, fenébe az esélyekkel.
Aztán megláttam az egyértelmű kapcsot, mert mi liberálisok
is szeretjük az országot.
(Nevetés)
És amikor a tudósok és a politikusok
azt mondják, lehetetlen változtatni,
az ország szeretete azt mondatja,
"Ez nem számít."
Ha elvesztünk valami kedveset,
amit e teremben mindenki szeret és kedvel,
ha elvesztjük e köztársaságot, tegyünk meg
mindent, amit tudunk, hogy igazoljuk, ezek a tudósok tévednek.
Hadd tegyek fel egy kérdést:
Megvan Önben ez a szeretet?
Mert ha igen,
akkor mi francot csinál, mi a francot csinálunk mindannyian?
Amikor Ben Franklin az alkotmányozó nemzetgyűlésről ment el
1787 szeptemberében, megállította egy hölgy az utcán, és azt kérdezte:
"Mr. Franklin, mit dolgoztak ki?'
Franklin válaszolt: "Egy köztársaságot, hölgyem, ha meg tudják tartani."
Egy köztársaságot. Egy képviseleti demokráciát.
Egy kormányt, mely csak a néptől függ.
Elvesztettük ezt a köztársaságot.
Mind kellünk, hogy visszaszerezzük.
Köszönöm szépen!
(Taps)
Köszönöm! Köszönöm! Köszönöm! (Taps)