היֹה היָה
מקום בשם "ארץ לסטר".
ארץ לסטר דומה מאד לארצות הברית.
כמו ארצות הברית, גם בה יש כ-311 מיליון בני-אדם,
ומתוך ה-311 מיליון האלה,
מסתבר ששמם של 144,000 איש הוא לסטר.
אם מאט נמצא בקהל,
אני רק שאלתי אותה ואחזיר אותה בעוד רגע,
את הדמות הזו מהסדרה שלך.
אז 144,000 איש נקראים לסטר,
כלומר כ-0.05% שמם לסטר.
ללסטרים בארץ לסטר יש עוצמה יוצאת-דופן.
בארץ לסטר יש שני מהלכי בחירות בכל מחזור בחירות.
האחד נקרא "הבחירות הכלליות".
והשני נקרא "בחירות לסטר".
בבחירות הכלליות, האזרחים הם שזוכים להצביע,
אבל בבחירות לסטר, הלסטרים הם שזוכים להצביע.
והנה הסוד:
כדי להתמודד בבחירות הכלליות,
אתה חייב להצליח יפה מאד
בבחירות לסטר.
אתה לא בהכרח צריך לנצח, אבל עליך להצליח היטב.
ומה אפשר לומר על הדמוקרטיה בארץ לסטר?
מה שאפשר לומר, ראשית כל,
כפי שבית המשפט העליון אמר במשפט ארגון "האזרחים המאוחדים",
שהעם הוא בעל ההשפעה העליונה על נבחרי הציבור,
כי הרי מתקיימות בחירות כלליות,
אבל רק לאחר שהלסטרים השיגו את מבוקשם
מן המועמדים שרוצים להתמודד בבחירות הכלליות.
ושנית כל, ברור שהתלות הזו בלסטרים
תפיק מן הסתם הטיה מעודנת,
סמויה, אפשר לומר מוסווית,
שמטרתה היא שהלסטרים יישארו מרוצים.
טוב. יש לנו דמוקרטיה, אין בכך ספק,
אבל היא תלויה בלסטרים
ותלויה בעם.
יש בה יחסי-תלות מנוגדים,
אפשר לומר יחסי-תלות סותרים,
וזה תלוי מיהם הלסטרים.
בסדר. זאת היתה ארץ לסטר.
אני רוצה שתראו 3 דברים, כעת משתיארתי את ארץ לסטר.
ראשית, ארצות הברית היא ארץ לסטר.
ארצות הברית היא ארץ לסטר.
גם ארה"ב נראית כך, וגם בה יש שני מהלכי בחירות,
לאחד קראנו "הבחירות הכלליות",
ואת השני עלינו לכנות "בחירות הכסף".
בבחירות הכלליות, האזרחים הם שזוכים להצביע,
כל מי שמעל גיל 18, ובכמה מדינות די בתעודה מזהה.
בבחירות הכסף, המממנים הם שזוכים להצביע,
המממנים הם שמצביעים, ובדיוק כמו בארץ לסטר,
הסוד שמאפשר להתמודד בבחירות הכלליות,
הוא להצליח יפה מאד בבחירות הכסף.
לא בהכרח צריך לנצח. לדוגמה, ג'רי בראון.
אבל צריך להצליח יפה מאד.
וזה המפתח: מספר המממנים הרלוונטיים
גם בארץ ארה"ב הוא מועט, וזהה למספר הלסטרים בארץ לסטר.
ודאי תשאלו: מה, באמת?
באמת? אפס נקודה אפס חמישה אחוז?
ובכן, הנה כמה מספרים מ-2010:
באמריקה, 0.26%
תרמו 200 דולרים או יותר למועמד פדרלי כלשהו,
0.05% אחוז תרמו את הסכום המרבי למועמד פדרלי כלשהו,
0.01% - אחוז אחד מתוך אחוז אחד --
תרמו 10,000 דולר או יותר למועמדים פדרליים,
ובמחזור הבחירות הזה, הסטטיסטיקה האהובה עלי
היא 0.000042 אחוז
– אלו מכם שיודעים לחשב יודעים שאלה 132 אמריקאים –
תרמו 60 אחוז מהכסף הגדול שהוועדה לפעילות פוליטית הוציאה
במחזור הבחירות שזה עתה הסתיים.
אני סתם עורך-דין, אני מביט בכל המספרים האלה
ונראה לי שיהיה הוגן מצדי לקבוע
שה-0.05% הם המממנים הרלוונטיים שלנו באמריקה.
במובן זה, המממנים הם הלסטרים שלנו.
אז מה נוכל לומר על הדמוקרטיה הזו של ארץ ארה"ב?
ובכן, כמו שבית המשפט העליון קבע במשפט "האזרחים המאוחדים",
נוכל לומר שכמובן העם הוא בעל ההשפעה העליונה
על נבחרי הציבור. יש לנו בחירות כלליות,
אבל רק אחרי שהמממנים השיגו את מבוקשם
מן המועמדים שרוצים להתמודד בבחירות הכלליות.
ושנית, כמובן,
התלות הזו במממנים
מייצרת הטיה מעודנת, סמויה ומוסווית
שמטרתה היא שהמממנים יישארו מרוצים.
המועמדים לקונגרס וחברי הקונגרס
מקדישים בין 30 ל-70 אחוז מזמנם
לגיוס כספים במטרה לחזור אל הקונגרס
או להחזיר את המפלגה שלהם לשלטון,
והשאלה שעלינו לשאול היא, מה זה עושה להם,
לבני-אדם אלה, כשהם מבלים את זמנם
מאחורי הטלפון, מטלפנים לאנשים שמעולם לא פגשו,
אבל הם מטלפנים לאותו נתח זעיר של האחוז הבודד?
כמו כל אחד, כשהם עושים זאת,
הם מפתחים חוש שישי, מודעות מתמדת
לגבי האופן בו מה שהם עושים ישפיע על יכולתם לגייס כסף.
הם הופכים, כמו היצורים ב"תיקים באפלה",
למשני-צורה, כיוון שהם משנים ללא הרף את דעותיהם
לאור מה שהם יודעים שיעזור להם לגייס כסף,
לא בנושאים 1 עד 10,
אלא בנושאים 11 עד 1,000.
לסלי ביירן, דמוקרטית מווירג'יניה,
מתארת שכאשר נכנסה לקונגרס,
אמר לה אחד מעמיתיה, "תמיד לנטות לכיוון הירוק."
וכדי להבהיר, היא המשיכה ואמרה,
"הוא לא היה סביבתן." [צחוק]
אז גם יש לנו כאן דמוקרטיה,
דמוקרטיה שתלויה במממנים
ותלויה בעם,
יחסי-תלות מתחרים,
אולי יחסי-תלות סותרים
תלוי מי הם המממנים.
בסדר. ארצות הברית היא ארץ לסטר, נקודה מספר אחת.
הנה נקודה מספר שתיים.
ארצות הברית גרועה מארץ לסטר,
גרועה מארץ לסטר, כי אפשר לדמיין שבארץ לסטר
אילו אנו, הלסטרים, קיבלנו מהממשלה מכתב שאמר,
"שמעו, אתם בוחרים מי יתמודד בבחירות הכלליות",
היינו חושבים אולי שיש איזה סוג של אריסטוקרטיה לסטרית.
יש הרי לסטרים מכל חלקי החברה.
יש לסטרים עשירים, לסטרים עניים, לסטרים שחורים, לסטרים לבנים,
אין הרבה נשים לסטריות, אבל נעזוב את זה לרגע.
יש לנו לסטרים מכל מקום. אפשר היה לחשוב,
"מה ביכולתנו לעשות כדי להפוך את ארץ לסטר למקום יותר טוב?"
לכל הפחות, הלסטרים יכולים לפעול לטובת ארץ לסטר.
אבל בארצנו, בארץ הזאת, בארץ ארה"ב,
יש בהחלט כמה לסטרים נחמדים,
רבים מהם נמצאים היום כאן באולם,
אבל הרוב המכריע של הלסטרים פועל לטובת הלסטרים,
כי הקואליציות המשתנות המרכיבות את ה-0.05 אחוז,
אינן מרכיבות אותו לפי האינטרס הציבורי,
אלא לפי האינטרס הפרטי שלהן. במובן זה, ארה"ב גרועה מארץ לסטר.
ולבסוף, נקודה מספר שלוש:
תאמרו אשר תאמרו על ארץ לסטר,
על הרקע ההיסטורי שלה והמסורות שלה,
הרי בארצנו, בארץ ארה"ב, ארץ לסטר היא שחיתות,
שחיתות.
באומרי "שחיתות" אינני מתכוון מזומנים בשקיות נייר חום
המועברים בחשאי בין חברי קונגרס.
אינני מתכוון לשחיתות בסגנון רוד בלגוייביץ'.
אני לא מתכוון למעשה פלילי כלשהו.
השחיתות שעליה אני מדבר חוקית לחלוטין.
זוהי שחיתות יחסית לקווי היסוד של הרפובליקה הזאת.
מניחי קווי היסוד העניקו לנו את מה שהם כינו "רפובליקה",
אבל ב"רפובליקה" הם התכוונו לדמוקרטיה ייצוגית,
וב"דמוקרטיה ייצוגית" הם התכוונו לממשל -
כדברי מדיסון ב"פדרליסט מס' 52" - שיהיה לו ענף
שיהיה תלוי אך ורק בעם.
אז הנה המודל של הממשל.
ישנו העם וישנה הממשלה
וביניהם קיימת תלות בלעדית,
אבל הבעיה כאן היא שהקונגרס פיתח תלות שונה,
כבר אין תלות בעם לבדו,
יש תלות הולכת וגוברת במממנים.
וגם זאת היא תלות.
אך היא שונה, והיא סותרת את התלות בעם לבדו
כל עוד המממנים אינם העם.
זוהי שחיתות.
יש בשורות טובות ובשורות רעות בנוגע לשחיתות זו.
בשורה טובה קטנה אחת היא שהיא דו-מפלגתית,
שחיתות שוות-הזדמנויות.
היא חוסמת את השמאל בקשת שלמה של נושאים שמאד חשובים לנו, בשמאל.
היא חוסמת גם את הימין כיוון שהיא בולמת
יותר ויותר טיעונים עקרוניים של הימין.
אז הימין מעוניין בממשלה קטנה יותר.
כשאל גור היה סגן-נשיא, הצוות שלו הגה רעיון
להסיר את הפיקוח על חלק משמעותי מתעשיית התקשורת האלקטרונית.
נושא הדגל של מדיניות זו הביא את הרעיון לגבעת הקפיטול,
וכפי שדיווח לי,
התגובה היתה, "לא, לעזאזל!
אם נסיר את הפיקוח מעל החבר'ה האלה,
איך נוכל לגייס מהם כסף?"
זוהי מערכת שנועדה לשמור על המצב הקיים,
ובכלל זה המצב הקיים של ממשלה גדולה שפולשת לתחום הפרט.
זה פוגע גם בשמאל וגם בימין,
ואולי תאמרו שאלה בשורות טובות.
אבל הנה הבשורות הרעות.
זוהי שחיתות פתולוגית שהורסת את הדמוקרטיה,
כי בכל מערכת
שחבריה תלויים
בחלקיק הזעיר ביותר מאיתנו אם ברצונם להיבחר,
המשמעות היא שהחלקיק הזעיר ביותר מאיתנו,
המספר הקטן, הקטנטן ביותר, מאיתנו,
מסוגל למנוע רפורמה.
אני יודע שזה היה צריך להיות סלע או משהו דומה.
אבל הצלחתי למצוא רק גבינה. מצטער. זה מה שיש.
לחסום את הרפורמה.
כי פועלת כאן כלכלה מסוימת, כלכלה של השפעה,
כלכלה שבה השתדלנים הם במרכז
והיא ניזונה מקיטוב.
היא ניזונה מחוסר תפקוד.
ככל שהמצב גרוע יותר מבחינתנו,
כך הוא טוב יותר עבור גיוס הכספים הזה.
כתב הנרי דייוויד תורו:
"על כל אלף המכים בענפי הרשע יש אחד שחובט בשורשיו."
זהו השורש.
כל אחד ואחת מכם יודעים זאת.
לא הייתם כאן אילולא ידעתם זאת, אבל אתם מתעלמים מכך.
אתם מתעלמים מכך. זאת בעיה בלתי-אפשרית.
אתם בוחרים להתמקד בבעיות אפשריות,
כמו ביעור הפוליו מן העולם,
או צילום של כל רחוב ורחוב ברחבי העולם,
או לבנות את מערכת התרגום האוניברסלי האמיתית הראשונה,
או לבנות כור היתוך גרעיני במוסך.
אלה בעיות שאפשר להסתדר איתן, אז אתם מתעלמים--
[צחוק] [מחיאות כפיים]
אז אתם מתעלמים מהשחיתות הזו.
אבל כבר איננו יכולים להתעלם מהשחיתות הזו.
[מחיאות כפיים]
אנו זקוקים לממשלה שעובדת,
ולא כזו שעובדת עבור השמאל או עבור הימין,
אלא עבור השמאל וגם עבור הימין,
עבור האזרחים משמאל ומימין,
כי לא תתאפשר שום רפורמה סבירה
עד שלא נשים קץ לשחיתות הזאת.
אז אני רוצה שתתפסו את הנושא שהכי חשוב לכם.
שינוי האקלים הוא שלי, אבל תוכלו לבחור ברפורמה הפיננסית
או שיטת מיסוי פשוטה יותר או את אי-השוויון.
תיפסו את הנושא הזה, הושיבו אותו מולכם,
הסתכלו לו ישר בעיניים, ואימרו לו שהשנה לא חוגגים את חג המולד.
אין יותר חגי מולד.
לעולם לא נפתור את הנושא שלך
אם לא נתקן קודם את הנושא הזה.
זה לא שהנושא שלי הוא הכי חשוב. הוא לא.
הנושא שלכם הוא הכי חשוב, אבל הנושא שלי הוא הראשון,
זהו הנושא שעלינו לתקן לפני שניגש לתיקון
הנושאים החשובים לכם.
לא תהיה שום רפורמה סבירה, ואיננו יכולים להרשות לעצמנו
עולם, עתיד, ללא רפורמה סבירה.
אז איך נעשה את זה?
מתברר שכאן הניתוח הוא פשוט וקל.
אם הבעיה היא חברים שמבזבזים
כמויות זמן עצומות על גיוס כספים מהחלק הכי זעיר של אמריקה,
הפתרון הוא להרשות להם להקדיש פחות זמן על גיוס תרומות
ובמקביל לגייס תרומות מחלק גדול יותר של אמריקאים,
כדי להפיץ את זה,
ולהגדיל את השפעת התורמים כדי שנוכל לשקם את הרעיון
של התלות בעם בלבד.
כדי לעשות זאת לא נדרש תיקון חוקתי,
שינוי התיקון הראשון לחוקה.
כדי לעשות זאת יידרש חוק יחיד,
חוק שיעגן את מה שבעינינו הוא
בחירות שממומנות בכסף קטן,
חוק של מסעי-בחירות במימון האזרחים,
ויש כל מיני הצעות כאלה:
"בחירות הוגנות - לפעול עכשיו",
"החוק האמריקאי נגד שחיתות",
רעיון בספר שלי, שאני מכנה "מיזם גרנט ופרנקלין":
להעניק לאנשים שוברי מימון בחירות,
רעיון שג'והן סרבנס כינה "חוק הדמוקרטיה העממית".
כל אחד מאלה יתקן את השחיתות הזו
ע"י הרחבת השפעת המממן אל כולנו.
ההגיון כאן פשוט.
הפוליטיקה היא שקשה, קשה עד בלתי-אפשרית,
כי הרפורמה הזו תכווץ את רחוב קיי,
כי גבעת הקפיטול, כפי שחבר הקונגרס ג'ים קופר,
דמוקרט מטנסי, ניסח זאת,
הפכה לליגת המשק של רחוב קיי,
לחברי קונגרס, אנשי סגל וביורוקרטים
יש בראש יותר ויותר מודל עסקי
מודל עסקי שמתמקד בחייהם אחרי הממשלה,
חייהם כשתדלנים.
חמישים אחוז מן הסנאט בין השנים 1998-2004
פרשו כדי להפוך לשתדלנים של 42 אחוזים מבית הנבחרים.
מספרים אלה רק עלו,
וכפי שתנועת "יונייטד ריפבליק" חישבה באפריל האחרון,
העלייה הממוצעת בשכר אצל אלה שאחריהם עקבו
היתה 1,452%.
אז הוגן לשאול, איך אפשר לצפות שהם ישנו את זה?
אני מבין את הספקנות.
אני מבין את הציניות. אני מבין את התחושה הזו של חוסר-אפשרות.
אבל אני לא מקבל זאת.
זו בעיה פתירה.
אם תחשבו על הבעיות שהורינו ניסו לפתור
במאה ה-20,
בעיות כמו גזענות או סקסיזם,
או הבעיה בה אנו נאבקים במאה הנוכחית, ההומופוביה,
אלה הן בעיות קשות.
אתם לא מתעוררים יום אחד וכבר אינכם גזענים.
נדרשים דורות כדי לתלוש את הרעיון, את הדנ"א הזה,
מתוך הנשמה של האנשים.
אבל זו בעיה של תמריצים בלבד, רק תמריצים.
שנו את התמריצים, וההתנהגות תשתנה,
והמדינות שאימצו מערכות ממומנות בכסף קטן
ראו בין-לילה שינוי בהתנהלות.
כשקונטיקט אימצה מערכת זו,
כבר בשנה הראשונה, 78 אחוז מהנציגים הנבחרים
ויתרו על תרומות גדולות וקיבלו תרומות קטנות בלבד.
זה פתיר,
לא בלהיות דמוקרט,
לא בלהיות רפובליקני.
זה פתיר בלהיות אזרחים, להיות אזרחים,
בלהיות אזרחי TED.
כי אם אתם רוצים לפתוח ברפורמה...
יכולתי הרי לפתוח ברפורמה
בחצי המחיר של תיקון מדיניות האנרגיה,
הייתי יכול להחזיר לכם רפובליקה.
אבל גם אם אתם עדיין לא איתי,
גם אם אתם מאמינים שזה בלתי אפשרי,
מה שלימדו אותי חמש השנים מאז הרציתי לאחרונה ב-TED
כשדיברתי על הנושא הזה שוב ושוב,
הוא שגם אם לדעתכם זה בלתי אפשרי, זה לא רלוונטי.
הרציתי פעם בדארטמות', ואישה אחת קמה אחרי שסיימתי,
אני כותב בספר שלי, והיא אמרה לי,
"פרופסור, שכנעת אותי שזה חסר-תקווה. חסר-תקווה.
שאנו לא יכולים לעשות שום דבר".
כשהיא אמרה את זה, הזדעזעתי.
ניסיתי לחשוב, "איך אוכל להגיב לחוסר התקווה הזה?
מהו חוסר התקווה הזה?"
ואז היכתה בי מחשבה על בני בן השש.
דמיינתי שרופא בא אלי ואומר,
"לבן שלך יש סרטן מוח סופני, ואתה לא יכול לעשות כלום.
כלום."
האם לא הייתי עושה משהו?
הייתי פשוט יושב שם ומקבל את זה? טוב. אז אם אני לא יכול לעשות כלום,
אולי אלך לפתח את "משקפי גוגל".
כמובן שלא. הייתי עושה כל מה שביכולתי לעשות,
והייתי עושה הכל, כי זו המשמעות של אהבה,
כי עניין הסיכויים איננו רלוונטי, ואתה עושה
כל מה שלעזאזל אתה יכול, לעזאזל עם הסיכויים.
ואז ראיתי את הקשר הברור, כי אפילו אנו הליברלים
אוהבים את המדינה הזו.
[צחוק]
אז כשהמלומדים והפוליטיקאים
אומרים שהשינוי הוא בלתי-אפשרי,
אהבת הארץ הזו משיבה,
"זה פשוט לא רלוונטי".
אנו מאבדים משהו יקר,
משהו שכל אחד באולם הזה אוהב ומוקיר,
אם נאבד את הרפובליקה זה, ולכן אנו נפעל
עם כל מה שנוכל כדי להוכיח למלומדים האלה שהם טועים.
אז הנה השאלה שלי:
האם יש בכם האהבה הזו?
כי אם כן,
אז מה לעזאזל אתם, אנחנו, עושים?
כאשר נשאו את בן פרנקלין החוצה מוועידת החוקה
בספטמבר 1787, עצרה אותו ברחוב אישה שאמרה,
"מר פרנקלין, מה הדבר שיצקת?"
פרנקלין ענה, "רפובליקה, גברתי, אם תוכלי לשמור עליה."
רפובליקה. דמוקרטיה ייצוגית.
ממשלה שתלויה אך ורק בעם.
איבדנו את הרפובליקה ההיא.
על כולנו לפעול כדי להשיגה בחזרה.
תודה רבה לכם.
[מחיאות כפיים]
תודה. תודה. תודה. [מחיאות כפיים]