Тайлер Дьюар: Зараз я почуваюся так,
ніби всі інші спікери
сказали саме те, що хотів сказати я.
(Сміх)
І мені здається, що єдине, що залишилось мені,
це висловити подяку за вашу сердечність.
ТД: Але може через піднесений стан вдячності
за доброзичливість кожного з вас
я маю нагоду поділитися з вами
маленькою історією про себе.
ТД: З часу, коли я був зовсім малий, і потім,
мені давали
багато різних обов'язків,
і мені завжди здавалося, коли я був молодшим,
що все було вже вирішено за мене.
Всі плани для мене були збудовані.
Мені давали одяг, який мені треба було носити,
і мені казали, де я мав бути,
мені надали ці дорогоцінні
святі одіяння, які я мав носити
з розумінням, що це було щось
священне чи важливе.
ТД: Але ще до того, як моє життя стало таким формалізованим,
я жив у східному Тибеті зі своєю сім'єю.
І коли мені було сім років,
зненацька,
пошукова група завітала до мого дому.
Вони шукали наступного Кармапу,
і я помітив, що вони говорили з моіми мамою і татом,
і мені передали новину, що вони казали,
ніби я і був Кармапа.
І тепер люди часто запитують в мене,
що я відчував тоді.
Що я відчував, коли вони прийшли і вкрали мене,
повністю змінивши спосіб мого життя?
І частіше за все я відповідаю,
що в той час
ця ідея здавалась мені доволі цікавою.
Я думав, що все стане набагато веселішим,
і в мене буде більше іграшок.
(Сміх)
ТД: Але насправді все обернулося не так весело і цікаво,
як я думав це мало би бути.
Мене помістили
у доволі жорстко контрольоване середовище.
І миттєво на мене
навалилося безліч всіляких обов'язків
щодо моєї освіти, тощо.
Мене роз'єднали з моєю родиною,
зокрема з мамою і татом.
В мене не було друзів,
з якими можна було проводити час.
Натомість від мене очікували, що я буду
виконувати прописану місію.
Тож сталося так, що моїм мріям про те,
що життя Кармапи буде дуже веселим,
не судилося справдитися.
Натомість я почувався, як статуя,
і я був повинен
сидіти на одному й тому ж місці,
саме як статуя.
ТД: Та попри це, я почувався саме так,
навіть коли мене відділили від тих, кого я любив --
і, звичайно, тепер я ще далі від них.
Коли мені було 14, я втік з Тибету
і ще більше віддалився від
моїх матері та батька,
моїх родичів, друзів
і моєї батьківщини.
Але незважаючи на це,
у моєму серці немає почуття відділеності
через любов, що я почуваю
до цих людей.
Я й досі відчуваю сильний зв'язок любові
зі всіма цими людьми
і з країною.
ТД: І я так само
підтримую зв'язок з мамою і батьком,
хоча й не часто.
Дуже рідко я говорю з моєю матір'ю
по телефону.
І мій досвід показує,
коли я розмовляю з нею,
що з кожною хвилиною нашого
спілкування,
почуття любові, що поєднує нас,
зв'язує нас обох тісніше і тісніше.
ТД: Це були декілька заміток
про моє походження.
Щодо інших речей, якими я хотів поділитися з вами,
щодо ідей,
я думаю, що те, що ось такі ситуації, як ця,
коли так багато людей з різним походженням і з різних місць
збираються разом,
обмінюються ідеями
і налагоджують дружні взаємини одне з одним - це прекрасно.
Я думаю, що це символізує те,
що ми бачимо у світі взагалі, те, що
світ зменшується,
і що всі люди в світі
насолоджуються можливостями єднання.
Це - чудово,
але ми повинні пам'ятати,
що подібні процеси мають відбуватися у нас всередині.
Поряд із зовнішнім розвитком
і збільшенням можливостей
має відбуватися внутрішнє зростання
і поглибшення наших сердечних зв'язків
так само , як і зовнішніх.
Тож ми говорили і чули дещо про
дизайн на цьому тижні.
Я думаю, що нам важливо пам'ятати,
що нам треба
продовжувати наполегливо рухатися
до спроби зрозуміти
устрій серця.
Ми багато чули про технології на цьому тижні,
і нам важливо пам'ятати
вкладати нашу енергію
у поліпшення технології серця.
ТД: Тож, хоча я й тішуся
з приводу чудових проривів, які трапляються у світі,
все ж у мене є відчуття перешкоди, коли
йдеться про
вміння, яким ми всі наділені,
єднатися одне з одним на рівні сердець чи розуму.
Я відчуваю, що деякі речі
перешкоджають цьому.
ТД: Моє відношення до цієї концепції -
єднання через серця, абе єднання через розум -
доволі цікаве,
тому що, як духовний лідер, я завжди намагаюся
відкрити своє серце іншим
і запропонувати себе всього
для єднання серцем чи розумом
з іншими людьми щиро.
Та водночас
мені завжди радили, що
треба наголошувати, що необхідно дуже розумно
ставитися до єднання серцем,
адже коли ти займаєш таку позицію, як я,
якщо я насамперед не покладаюся на розум,
зі мною може статися дещо небезпечне.
Тож перед нами розгортається цікавий парадокс.
Але колись в мене був вражаючий досвід,
коли група з Афганістану
приїхала до мене з візитом,
і в нас точилася дійсно цікава розмова.
ТД: І ми підійшли до обговорення Баміанських Будд,
які, як ви знаєте,
були знищені в Афганістані кілька років тому.
Але головним у нашій розмові
були різні підходи до духовності
з боку мусульманських
і буддійських традицій.
Звичайно, у мусульманстві,
через вчення, які розвинені навколо концепції ідолопоклонення,
ви не знайдете стільки
фізичних втілень божественого
або духовного вивільнення,
скільки є в традиціях буддизму,
де, звичайно, дуже багато статуй Будди,
які глибоко шануються.
Тож ми говорили про відмінності
між традиціями
і тим, що багато людей сприймали як
трагедію знищення Баміанських Будд,
але я припустив,
що можливо є сенс сприймати це позитивно.
Те, чому ми стали свідками при знищенні Баміанських Будд,
було вичерпуванням матерії,
коли якась тверда субстанція
руйнується і розкладається.
Можливо нам варто сприймати це як щось подібне
до повалення Берлінської стіни,
яка розділяла
два типи людей,
а, впавши, відкрила двері для
подальшого спілкування.
Тому я думаю, що таким чином,
нам завжди можливо
діставати щось позитивне,
що допоможе нам розуміти одне одного краще.
ТД: Таким чином, стосовно розвитку,
про який ми говорили
тут на конференції,
я насправді думаю,
що наш розвиток
не повинен створювати додатковий тягар
для нас як для людських істот,
а навпаки повинен використовуватися
для поліпшення
нашого фундаментального способу життя
у цьому світі.
ТД: Звичайно я радію
розвитку, зростанню і підйому
величної землі Індії, прекрасної країни Індії,
але водночас я думаю,
як деякі з нас вже зауважили,
що нам треба усвідомлювати,
що деякі аспекти цього зростання
коштують нам саме
цієї землі,
на якій ми стоїмо.
Наприклад, коли ми ліземо на дерево,
деякі рухи, які ми робимо,
щоб вилізти на нього,
насправді руйнують
самий корінь цього дерева.
Тож,
я думаю, що все зводиться до
питання не тільки володіння інформацією щодо
того, що відбувається довкола, але й до уваги,
і дозволу, щоб це змінило нашу мотивацію
стати більш щирими
і невдавано позитивними.
На цьому тижні ми почули
про страшні страждання, наприклад,
стількох жінок світу,
які вони переносять день у день.
В нас є ця інформація,
але доволі часто стається так,
що ми свідомо не звертаємо на це увагу.
Ми зазвичай не дозволяємо цьому
стати причиною зміни у наших серцях.
Тож я думаю, що подальший рух цього світу
стежкою до зовнішнього розвитку
у гармонії
зі справжньою причиною щастя
можливий через дозвіл,
щоб та інформація, яку ми отримуємо,
могла насправді змінювати наші серця.
ТД: І я також вважаю, що щира мотивація
надзвичайно важлива для нашого мабутнього благополуччя
чи глибокого відчуття благополуччя людства.
Я вважаю, що це означає поринути
саме в те, чим ви зараз займаєтесь.
Незалежно від того, що ви намагаєтесь досягнути задля
блага світу, пориньте у це,
отримайте від цього повне задоволення.
ТД: За весь час, що ми були разом на цьому тижні,
ми зробили мільйони подихів, всі разом,
і можливо, ми не стали свідками
якихось змін,
що відбулися у наших життях,
але ми часто не зважаємо на ледве помітні зміни.
І я думаю,
що іноді ми розробляємо
грандіозні концепції того,
як для нас виглядатиме
щастя.
Але якщо ми звернемо увагу,
ми зрозуміємо, що маленькі ознаки щастя є
у кожнім нашім подиху.
ТД: І кожний з вас, хто прийшов сюди,
дуже талановитий
і може так багато запропонувати світові.
Наостанок, мені здається, варто
приділити хвильку часу, щоб
задуматися над тим, які ми щасливі,
що зібралися разом, щоб обмінятися ідеями
і сформувати сильне бажання
і енергію всередині,
взяти те хороше,
що далося на цій конференції -
цю рушійну силу, позитивність -
і розповсюдити, зростити це
у всіх куточках світу.
Його Святість Кармапа: Завтра моя Промова.
ТД: Лакшмі доклала чимало зусиль,
навіть щоб просто запросити мене,
не говорячи про багато інших речей, які
трапились завдяки їй.
Іноді я пручався
і весь цей тиждень я дуже нервував.
Я почувався приголомшеним і розгубленим,
і люди запитували мене - чому.
І я відповідав: "Тому що завтра моя Промова".
Лакшмі довелося терпіти мене такого,
але я дуже вдячний
за можливість, яку вона дала мені,
бути тут.
І також вам, всім, щиро дякую.
(Оплески)
Його Святість: Щиро дякую.
(Оплески)