Tyler Dewar: Počutim se kot,
da so vsi ostali predavatelji
povedali natanko to, kar sem želel povedati sam.
(smeh)
In zdi se, da je edino kar mi ostane,
da se zahvalim za vašo ljubeznivost.
TD: A morda lahko v duhu
hvaležnosti za vašo ljubeznivost,
z vami delim
zgodbico o sebi.
TD: Od zelo rane mladosti dalje,
so mi naložili
veliko vseh mogočih odgovornosti,
in ko sem bil majhen se mi je vedno zdelo,
da je zame že v naprej vse določeno.
Vsi načrti zame so bili že narejeni.
Dali so mi obleke, ki sem jih moral nositi,
povedali so mi kje moram biti,
glede na to da nosim ta, izredno dragocena
in posvečena meniška oblačila,
z razumevanjem
da gre za nekaj svetega in pomembnega.
TD: A preden sem pričel živeti to formalno življenje,
sem s svojo družino živel v Vzhodnem Tibetu.
In ko sem bil star sedem let,
je povsem nepričakovano,
v moj dom prišla skupina ljudi.
Iskali so naslednjega Karmapo,
in opazil sem, da se pogovarjajo z mojo mamo in očetom.
Do mene je prišla novica,
da sem Karmapa jaz.
In dandanes me ljudje pogosto sprašujejo
kako sem se takrat počutil.
Kako ti je bilo, ko so prišli in te na hitro odpeljali,
in se je s tem tvoj življenjski slog popolnoma spremenil?
In kar jim ponavadi odgovorim je,
da je bila takrat zame
to precej zanimiva ideja.
Zdelo se mi je, da bo kar zabavno
in da bo dosti več stvari, s katerimi se bom lahko igral.
(smeh)
TD: A izkazalo se je, da ni bilo tako zabavno in prijetno,
kot sem si predstavljal.
Postavljen sem bil
v precej strogo nadzorovano okolje.
In nemudoma
so se name zgrnile različne odgovornosti,
v smislu mojega izobraževanja in drugih stvari.
V veliki meri sem bil ločen od svoje družine,
vključno z mojo mamo in očetom.
Nisem imel veliko osebnih prijateljev
s katerimi bi lahko preživljal čas,
namesto tega so od mene pričakovali,
da bom izvajal vse predpisane dolžnosti.
Izkazalo se je, da se moja fantazija
o zabavnem življenju Karmape
ne bo izpolnila.
Bolj kot to, se mi je zdelo,
da z menoj delajo kot s kipom,
in jaz naj bi sedel na enem mestu
tako kot kip.
TD: A vendarle sem čutil,
čeprav sem bil ločen od svojih najbližjih --
in, seveda, zdaj sem oddaljen še dlje.
Pri štirinajstih letih sem pobegnil iz Tibeta
in s tem postal še bolj oddaljen
od svoje mame in očeta,
sorodnikov in prijateljev
in svoje domovine.
A vendarle,
v svojem srcu ne čutim prave ločitve
v smislu ljubezni, ki jo čutim
do teh ljudi.
Še vedno čutim zelo močno povezanost v ljubezni
s temi ljudmi
in s to deželo.
TD: In še vedno
sem v stiku s svojo mamo in očetom,
pa čeprav ne zelo pogosto.
Zelo redko se pogovarjam z mamo
po telefonu.
In ko se pogovarjam z njo
se mi zdi, da naju
vsako sekundo
najinega pogovora,
ljubezen, ki naju veže
vse bolj povezuje.
TD: To je bilo le nekaj malega
o mojem ozadju.
In kar se tiče drugih stvari, ki sem jih želel deliti z vami
v smislu idej,
menim, da je čudovito imeti takšne priložnosti,
ko se zbere toliko ljudi,
z različnih okolij in dežel,
ki izmenjujejo zamisli,
in med seboj ustvarjajo prijateljske odnose .
In mislim, da je to simbol tega,
kar lahko vidimo v svetu na splošno,
da svet postaja vse manjši,
in da imajo vsi ljudje na svetu
več priložnosti za povezovanje.
To je res čudovito,
a ne smemo pozabiti,
da se mora podoben proces dogajati tudi navznoter.
Skupaj z zunanjim razvojem,
in vse več priložnostmi,
bi moral obstajati tudi notranji razvoj
in poglabljanje povezav med našimi srci
tako kot zunanjih povezav.
Ta teden smo govorili in slišali nekaj
o oblikovanju.
Mislim, da si je pomembno zapomniti
da se moramo
vztrajno truditi
pri
oblikovanju našega srca.
Ta teden smo slišali veliko o tehnologiji
in pomembno je, da si zapomnimo
da moramo veliko energije vložiti
v izboljšanje tehnologije srca.
TD: Torej, čeprav sem po svoje vesel
čudovitega razvoja ki se dogaja po svetu,
še vedno čutim nekakšno oviro,
ko pride do
naše sposobnosti,
da se povezujemo med seboj na ravni srca ali na ravni uma.
Mislim, da
nam nekatere stvari hodijo v napoto.
TC: Moj odnos
do koncepta povezave na ravni srca ali na ravni uma,
je zanimiv,
saj, kot duhovni vodja, vedno skušam
odpreti svoje srce drugim
in se predati
povezavi na ravni srca in na ravni uma
na iskren način, z ostalimi ljudmi,
a istočasno,
so mi vedno svetovali,
da moram poudarjati inteligenco,
prej kot povezavo med srci,
saj se nekomu v mojem položaju
če se prvotno ne zanese na inteligenco,
lahko zgodijo nevarne stvari.
In tu imamo zanimiv paradoks.
A nekoč sem imel izredno osupljivo izkušnjo,
ko je k meni na obisk prišla skupina
iz Afganistana
in smo imeli zelo zanimivo debato.
TD: In tako je pogovor nanesel na kipe Bud iz Bamiyana
ki so bili, kot veste
pred nekaj leti uničeni v Afganistanu.
A osnova našega pogovora
je bil drugačen pristop k duhovnosti
v Islamu
za razliko od budističnih izročil.
Seveda v Islamu,
zaradi naukov povezanih s konceptom malikovanja
ne najdemo toliko
fizičnih prikazov božanskega,
ali duhovne osvoboditve
kot jih lahko najdemo v budističnem izročilu,
kjer je, seveda, veliko kipov Bude
ki so izredno globoko spoštovani.
Govorili smo torej o razlikah
med izročili
in o tem, kar so mnogi razumeli kot tragedijo -
uničenje Budovih kipov v Bamiyanu.
A jaz sem predlagal,
da bi na to morda lahko pogledali na pozitiven način.
Kar smo videli v primeru uničenja Bud iz Bamiyana
je izčrpavanje materije.
Neka trdna substanca
se sesuje in razpade.
Morda pa bi na to lahko gledali bolj podobno,
kot na padec Berlinskega zidu,
kjer se je ločnica,
ki je ločevala dve vrsti ljudi
porušila in odprla vrata
nadaljnjemu povezovanju.
Zato mislim, da je na takšen način
vedno mogoče
izpeljati nekaj pozitivnega,
kar nam lahko pomaga bolje razumeti drug drugega.
TD: Torej, glede razvoja
o katerem smo govorili
na tej konferenci,
resnično čutim,
da nam razvoj, ki ga ustvarjamo
ne sme povzročati
dodatnega bremena,
temveč ga moramo uporabiti za to
da izboljšamo
naše temeljni življenjski slog,
način, kako živimo v tem svetu.
TD: Seveda, se veselim
ko opazujem razvoj, rast in vzpon
plemenite Indije, imenitne Indijske države,
a istočasno mislim,
kot smo nekateri že opazili,
da moramo biti pozorni na dejstvo,
da se nekateri vidiki te rasti
odvijajo na račun
zemlje,
na kateri stojimo.
Ko torej plezamo na drevo,
nekatere stvari, ki jih počnemo
da bi se vzpeli nanj,
v resnici uničujejo
korenine tega drevesa.
In zato,
mislim, da vse skupaj ne pripelje le do
vprašanja tega ali imamo informacije o tem kar se dogaja,
temveč, do tega, da moramo biti pozorni na to
in si dovoliti, da spremenimo svojo motivacijo,
postanemo bolj odkritosrčni
in pristno pozitivni.
Ta teden smo, na primer, poslušali
o grozljivem trpljenju
ki ga mnoge ženske na svetu
prenašajo iz dneva v dan.
Imamo to informacijo,
a kar se nam pogosto zgodi je,
da se ne odločimo zares, da bi ji posvetili pozornost.
Ne odločimo se, da bi si dovolili
spremembo v naših srcih.
Zato mislim, da je pot, ki bo ta svet peljala naprej --
tista, ki bo pripeljala pot zunanjega razvoja
v harmonijo
z resničnimi koreninami sreče --
da dovolimo
informacijam, ki jih imamo,
da resnično spremenijo naše srce.
TD: Zato mislim, da je iskrena motivacija
izredno pomembna za našo prihodnjo dobrobit
ali globok občutek blagostanja,
in mislim da to pomeni, poglobitev v
karkoli že počnete zdaj.
Kakršnokoli delo skušate opraviti zdaj, da bi koristili svetu,
poglobite se vanj,
in ga poskušajte občutiti v popolnosti.
TD: Odkar smo tu ta teden,
smo skupaj vdihnili že neštetokrat ,
in morda nismo zaznali
nikakršne pomembne spremembe
v našem življenju,
a pogosto spregledamo zelo subtilne spremembe.
In mislim
da kdaj razvijamo
velikanske koncepte
o tem kaj sreča
pomeni za nas,
a če smo dovolj pozorni
lahko vidimo, da so v vsakem našem vdihu
majhni simboli sreče.
TD: In vsak od vas, ki je prišel sem,
je izredno nadarjen,
in toliko lahko ponudite svetu,
zato mislim, da bi bilo dobro končati s tem,
da si preprosto vzamemo trenutek
da se zavemo, kako srečni smo lahko,
da smo prišli skupaj in si izmenjali misli,
in da ustvarimo resnično močno aspiracijo
ter odločnost v sebi,
da bomo vzeli vse dobro,
kar smo dobili na tej konferenci,
zagon in pozitivnost,
in da jih bomo razširili in posejali
na vseh kotičkih tega sveta.
Njegova Svetost Karmapa: Jutri imam govor.
TD: Lakshmi je neutrudno delala,
celo na tem, da je povabila mene,
če niti ne omenjamo vsega drugega,
da je omogočila ta dogodek,
in včasih sem se malce upiral,
in cel teden sem bil zelo nervozen.
Slabo sem se počutil, malce zbegano in podobno,
in ljudje so me spraševali zakaj.
In povedal sem jim: "Zato, ker moram jutri govoriti."
In Lakshmi je morala z menoj čez vse to,
a sem ji izredno hvaležen
za priložnost, ki mi jo je dala,
da sem lahko tukaj.
In vsakemu od vas, iskrena hvala.
(aplavz)
NS: Iskrena hvala.
(aplavz)