Tyler Dewar: Azt érzem most
hogy az előttem szólók
elmondták már azt, amit én szerettem volna.
(Nevetés)
Úgy tűnik, számomra már csak az maradt,
hogy megköszönjem a jóindulatotokat.
TD: Ennek szellemében,
kimutatva megbecsülésemet jóindulatotok irányába,
megosztok veletek
egy rövid történetet magamról.
TD: Annak idején, egészen fiatal koromban,
számos
felelősséget ruháztak rám,
és állandóan azt éreztem,
hogy mindent készen kapok.
Minden előttem álló út eleve elrendeltetett.
Ruhákat kaptam, melyeket hordanom kellett,
elmondták, hol kell lennem,
drága és nemes
holmikat kellett viselnem
azzal a tudattal,
hogy egy fontos és szent személy vagyok.
TD: Mielőtt ez a szertartásos életforma elért volna,
Kelet-Tibetben éltem családommal.
Hét éves koromban
egyszer csak
egy kutatócsoport érkezett a házunkhoz.
A következő Karmapát keresték,
hallottam, ahogy beszélgetnek édesanyámmal és édesapámmal,
és egyszer csak tudomásomra hozták,
hogy én vagyok a Karmapa.
A mai napig sokan kérdezik tőlem,
milyen érzés is volt nekem ez akkor.
Milyen érzés az, amikor eljönnek érted, elragadnak,
és az élet, amit addig éltél, teljesen megváltozik?
Amit ilyenkor válaszolni szoktam az az,
hogy abban az időben
ez egy nagyon érdekes helyzet volt számomra.
Úgy véltem, hogy ezek a változások szórakoztatóak
és hogy még több dolog lesz, amivel játszhatok.
(Nevetés)
TD: De hamarosan kiderült, hogy ez mégsem annyira mulatságos és szórakoztató,
mint ahogy én azt elképzeltem.
Egy rendkívül
szigorúan ellenőrzött környezetbe kerültem.
Hirtelen számos
különféle felelősség rakódott a vállamra
a nevelésemet, oktatásomat és egyebeket tekintve.
Elválasztottak a családomtól,
beleértve édesanyámat és édesapámat is.
Nem volt túl sok személyes barátom
akivel az időt tölthettem volna,
de elvárták, hogy teljesítsem
az előírt kötelességeket.
Kiderült, hogy az elképzelt
szórakoztató Karmapa lét
nem a valóság.
Sokszor olyan érzésem volt,
hogy szoborként kezelnek,
és úgy kellett egy helyben ülnöm,
mint egy szobornak.
TD: Így éreztem magam
elválasztva a szeretteimtől -
és persze, most még távolabb vagyok tőlük.
14 éves voltam, amikor elszöktem Tibetből,
és még távolabbra kerültem
édesanyámtól és édesapámtól,
rokonaimtól, barátaimtól
és az otthonomtól.
Mindazonáltal
a szívemben nem érzek elkülönültséget.
A szeretet, amit ezek iránt az emberek iránt érzek,
változatlan.
Még mindig nagyon szoros kapocs
fűz hozzájuk
és az otthonomhoz.
TD: Én most is
tartom a kapcsolatot édesanyámmal és édesapámmal,
jóllehet, elég ritkán van alkalmam beszélni velük.
Időnként telefonon
beszélgetünk édesanyámmal.
Minden alkalommal, amikor
vele beszélhetek, azt érzem,
minden beszélgetéssel eltöltött
másodperc elmúltával,
hogy a szeretet élménye, mely összeköt
bennünket, egyre erősebb és erősebb.
TD: Ezek csak apró történetek
a személyes hátteremről.
Egyéb dolgokra rátérve, melyeket meg szeretnék osztani veletek,
gondolok it az ötletekre is,
úgy gondolom, hogy csodálatos egy ilyen helyzet,
amikor ilyen sok ember, ennyire eltérő háttérrel és helyekről
találkozhat,
eszméket és ötleteket oszthat meg,
kapcsolatokat, barátságokat építhet ki.
Azt hiszem, ez szimbolizálja azt,
amit a világban általánosan tapasztalhatunk,
hogy a világ egyre kisebb és kisebb lesz,
és hogy a világ minden embere
egyre inkább élvezheti az egyre több kapcsolat lehetőségét.
Mindez csodálatos,
de nem szabad elfelejtenünk azt,
hogy hasonló folyamatnak kellene lejátszódnia belül is.
A kifelé irányuló fejlődés
és a lehetőségek növekvő száma mellett,
belső fejlődésre is szükségünk lenne.
Ugyanúgy mélyítve szívünk kapcsolatait,
mint a külső kapcsolatainkat.
Ezen a héten sokat beszéltünk
és hallottunk a tervezésről.
Úgy gondolom, nem szabad elfelejtenünk azt,
hogy szükségünk van arra,
hogy növeljük
az igyekezetünket
a szívünk terveinek irányába is.
A héten sokat hallottunk technológiákról,
de fontos újra és újra emlékeztetnünk magunkat arra,
hogy energiánk nagy részét
szívünk bölcsességének fejlesztésére fordítsuk.
TD: Mindamellett, hogy örülök a
számos csodálatos fejlődésnek, melyek a világban történnek,
nehézségeket érzek,
amikor
az egymás közötti
szív és szív vagy elme és elme kapcsolatokról van szó.
Úgy érzem, van valami,
ami akadályozza ezeket a kapcsolódásokat.
TC: Az én viszonyom
ezzel a szív és szív vagy elme és elme közötti kapcsolattal
igen érdekes,
mivel, mint spirituális vezető, folyamatosan igyekszem
megnyitni a szívemet mások előtt,
őszintén megnyílni
a szív és szív valamint az elme és elme közötti kapcsolatnak
más emberekkel,
ugyanakkor
mindig arra tanítottak,
hogy hangsúlyozzam az értelmet
a szív és szív közötti kapcsolatok rovására,
mivel, ha valaki az én pozíciómban
nem az értelmére hagyatkozik elsősorban,
veszélyes dolgok történhetnek vele.
Ez egy izgalmas paradox játék számomra.
Volt egyszer egy rendkívüli tapasztalatom,
egy afgán csoport
látogatása során,
amikor is egy nagyon izgalmas beszélgetésben volt részünk.
TD: Beszélgetés közben rátértünk a bámijáni Buddha szobrok esetére,
melyek, mint talán hallottatok róla,
megsemmisítésre kerültek néhány éve Afganisztánban.
A beszélgetésünk alapja
a spiritualitás eltérő megközelítése volt
a muszlim
és buddhista hagyományban.
A muszlimoknál
a bálványokkal kapcsolatos tanítások miatt
nem található annyi
fizikai tárgy Istenről
vagy a megvilágosodásról,
mint a buddhista hagyományban,
ahol rengeteg Buddha szobrot találunk,
melyek nagy tiszteletnek örvendenek.
Tehát a különbségekről beszélgettünk
hagyományainkban
és arról, hogy milyen sok ember számára
hatott tragédiaként a bámijáni Buddha szobrok megsemmisítése,
de én javasoltam egy olyan megközelítést,
miszerint ezt akár pozitívan is felfoghatnánk.
Hiszen a bámijáni Buddha szobrok megsemmisülésekor
az azokat felépítő anyag,
a tömör szikla
hullott darabjaira, vált porrá.
Mi lenne, ha ezt valójában
a berlini fal leomlásához hasonlítanánk,
ahol a fal,
mely két népet elválasztott,
összeomlott, és így teret adott
a kommunikációnak.
Úgy gondolom, hogy ehhez hasonlóan
mindig létezik számunkra az az út,
hogy a következtetéseinket pozitívan vonjuk le,
és ezzel sokkal mélyebben megérthetjük egymást.
TD: Tehát megbecsülve a fejlődést,
melyről itt, ezen a konferencián
olyan sokat beszéltünk,
tényleg úgy érzem,
hogy ezek a fejlődési irányok
nem szabad, hogy újabb terheket rójanak ránk,
emberi lényekre,
hanem arra kellene, hogy koncentráljanak,
hogy javítsák
az alapvető életkörülményeinket,
melyek között élnünk kell ezen a Földön.
TD: Persze, örülök
a fejlődésnek, a növekedésnek,
melynek tanúi lehetünk a nemes és csodálatos Indiában,
de ugyanakkor azt gondolom,
és ezzel nem vagyok egyedül,
hogy ügyelnünk kell arra,
hogy ennek a növekedésnek
az ára akár
a talpunk alatt lévő
föld is lehet.
Ahogy mászunk felfelé a létrán,
néhány dolog, amit azért teszünk,
hogy még feljebb mászhassunk,
valójában aláássa
a létra alapjait.
És így,
véleményem szerint
ez már nem csak arról szól, hogy tudjunk mindarról, ami körülöttünk zajlik,
hanem arról is, hogy tudjuk-e figyelmünket
és motivációinkat úgy alakítani,
hogy az szívből jövő
és alapvetően pozitív legyen.
A héten hallottunk például
szörnyű szenvedésekről,
melyet oly sok nő szenved el a világon
nap mint nap.
Tudunk róla,
de általában az történik,
hogy nem igazán foglalkoztat ez bennünket.
Nem igazán engedjük,
hogy mindez megérintse a szívünket.
Én azt gondolom, hogy a haladás útja a világban,
amely a külső fejlődés ösvényét
harmonizálja
a boldogság valódi gyökerével,
az, hogy engedjük,
hogy a megszerzett információk
elérjenek, és változást hozzanak a szívünkben.
TD: Úgy hiszem, hogy a lélekből fakadó motiváció
nagyon fontos a jövőnk,
és a jólétünk mélyebb értelme szempontjából,
és azt gondolom, hogy ezért annyit kell csak tennünk,
hogy mélyebbre merülünk abba, amit csinálunk.
Bármin is dolgozol, ami hasznot hoz a világnak,
mélyedj el benne,
éld át teljesen!
TD: A héten, amióta itt vagyunk,
közösen több milliószor vettünk már levegőt,
és lehet, hogy nem tapasztaltunk
irányváltást
életünkben,
de oly gyakran mulasztjuk el a hajszálnyi változásokat.
És azt hiszem,
hogy néha kidolgozunk
hatalmas elméleteket arról,
hogy a boldogság
hogyan is nézne ki számunkra,
pedig, ha egy kicsit figyelnénk,
láthatnánk, hogy a boldogság apró jelei ott vannak
minden lélegzetvételünkben.
TD: Mindannyian, akik ide eljöttetek,
megáldva oly sok tehetséggel,
és oly sok mindennel, amit a világnak nyújthattok,
azt gondolom remek zárógondolat lenne az,
ha nyomatékosítanánk,
mennyire méltányoljuk is azt, hogy ilyen szerencsések vagyunk,
hogy eljöhettünk ide és ötleteket cserélhettünk,
és megacéloztuk törekvésünket,
megsokszoroztuk energiáinkat,
hogy fogjuk mindezt a jót,
amit ezen a konferencián átéltünk,
a lendületet, a pozitivitást,
és terjesszük, ültessük
a világ minden sarkába!
Őszentsége a Karmapa: Holnap lesz az én beszédem.
TD: Lakshmi nagyon keményen dolgozott,
hogy meghívjon,
és minden mást hátra hagyott,
hogy mindezt lehetővé tegye.
Én valahogy mindvégig ellenálltam,
és nyugtalan voltam egész héten.
Éreztem az időjárás-változást, szédültem és így tovább,
és az emberek kérdezték hogy miért.
Azt mondtam nekik, "Mert holnap beszélnem kell."
Lakshmi átküzdötte magát velem mindezen,
de most már nagyon nagyra értékelem
a lehetőséget, amit ő adott nekem,
hogy itt lehettem.
Nektek is, mindnyájatoknak, nagyon szépen köszönöm.
(Taps)
HH: Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)