Fac două lucruri. Proiectez calculatoare mobile și studiez creierul.
Şi discursul de azi este despre creier și
vai, am găsit acolo un iubitor de creiere.
(Râsete)
Voi prezenta, dacă prima imagine va apare aici sus,
și veți vedea titlul discursului meu și cele două afilieri ale mele.
Deci voi vorbi despre motivul pentru care nu avem o teorie bună a creierului,
de ce este important să dezvoltăm una și ce putem face pentru asta.
Și voi încerca să fac asta în 20 de minute. Am două afilieri.
Majoritatea din voi mă cunoașteți din zilele mele la Palm și Handspring,
dar conduc și un institut de cercetare științifică non-profit,
numit Institutul de Neuroștiință Redwood în Menlo Park,
și studiem neuroștiință teoretică,
și studiem cum lucrează neocortexul.
Voi vorbi despre asta.
Am o imagine despre cealaltă viață, cea dedicată calculatoarelor, iat-o.
Acestea sunt unele din produsele la care am lucrat în ultimii 20 de ani,
pornind de la primele laptopuri până la calculatoarele tip touchscreen.
și așa mai departe, terminând cu cel mai recent Treo,
și continuăm să facem asta.
Și am făcut asta fiindcă cred într-adevăr că, calculatoarele mobile
sunt viitorul calculatoarelor personale, și încerc să fac lumea
un pic mai bună lucrând la aceste lucruri.
Dar asta a fost - trebuie să recunosc - un accident.
De fapt nu am vrut să fac niciunul din aceste produse
și foarte devreme în cariera mea am decis
că nu voi lucra în industria calculatoarelor.
Și înainte să vă vorbesc despre asta, trebuie să vă spun despre
această mică poză luată de pe web zilele trecute.
Căutam o poză despre graffiti, un mic limbaj de introducere a textului,
și am găsit pagina web dedicată învățătorilor care vor să facă astea,
textul afișat în partea de sus a tablei,
și i-au adăugat graffiti, și îmi pare rău pentru asta.
(Râsete)
Ce s-a întâmplat a fost că pe când eram tânăr și terminasem școala de inginerie,
Cornell în 1979, am decis să lucrez pentru Intel.
Eram în industria computerelor și la trei luni după asta,
m-am îndrăgostit de altceva, și am spus " Am ales cariera greșită aici",
și m-am îndrăgostit de creier.
Acesta nu este un creier real. Este poza unuia, un desen.
Dar nu-mi aduc aminte cum s-a întâmplat exact,
dar am o amintire, care este foarte vie în mintea mea.
În septembrie 1979 a apărut revista Scientific American
cu un număr despre un singur subiect: creierul. Și era destul de bun.
A fost unul din cele mai bune numere. Și vorbeau despre neuron
și dezvoltare și boli și viziune și toate lucrurile
pe care ai vrea să le știi despre creier. A fost foarte impresionant.
Și ați fi putut avea impresia că noi chiar știm multe despre creier.
Dar ultimul articol din revistă era scris de Francis Crick, vestit pentru ADN.
Azi este, cred, a 50-a aniversare a descoperirii [structurii] ADN-ului.
Și el a scris un articol care spunea de fapt
că este în regulă și este bine, dar știți ceva,
noi nu știm câtuși de puțin despre creier
și nimeni n-are vagă idee despre cum funcționează,
așa că nu credeți ce vă spune oricine.
Ăsta-i un citat din acel articol. El a spus "Ceea ce lipsește în mod vădit,"
e un adevărat gentleman britanic, așa că "Ceea ce lipsește în mod vădit
este un cadru larg de idei în care să interpretăm diferitele abordări."
Cuvântul cadru e grozav, mă gândeam.
El nu spunea că nici măcar nu avem o teorie. El spunea
că nici macar nu știm cum să începem să ne gândim la ea --
că nici măcar nu avem un cadru.
Suntem în zilele pre-paradigmă, dacă vreți să folosiți termenul lui Thomas Kuhn.
Așa că m-am îndrăgostit de asta și mi-am zis,
avem toate aceste cunoștințe despre creier. Cât de greu poate fi?
Iar asta e ceva la care pot lucra toată viața. Simțeam că pot contribui,
și astfel am încercat să ies din afacerea calculatoarelor și să intru în afacerea creierelor
Întâi m-am dus la institutul MIT, la laboratorul de Inteligență Artificială,
și le-am zis: și eu vreau să construiesc mașini inteligente,
dar modul în care vreau s-o fac, este să studiez întâi cum lucrează creierul.
Si ei au spus, oh, nu este nevoie să faci asta.
Noi vom programa calculatoare, asta-i tot ce facem.
Iar eu am spus, nu, voi ar trebui să studiați creierul. Ei au spus, oh, știi,
tu greșești. Și eu am spus, nu, voi greșiți, și nu am intrat.
(Râsete)
Dar am fost un pic dezamăgit -- destul de tânăr, dar m-am întors
peste câțiva ani, de data asta în California, și m-am dus la Berkeley.
Și mi-am spus, voi intra prin partea biologică.
Așa că am intrat -- în programul de doctorat în Biofizică, și a fost bine,
studiam creierul acum, și am zis, ei bine, vreau să studiez teoria.
Iar ei au spus, oh nu, nu poți studia teoria despre creier.
Asta nu se face. Nu poți primi finanțare pentru asta.
Iar ca student doctorand, nu poți face asta. Așa că am zis, oh Doamne!
Am fost foarte deprimat. Le-am spus: dar pot aduce o contribuție în acest domeniu.
Așa că ce am făcut, m-am întors în industria calculatoarelor
și am zis: va trebui să lucrez aici o vreme, să fac ceva.
Atunci am proiectat acele calculatoare.
(Râsete)
Vroiam să fac asta patru ani, să strâng niște bani,
să am o familie, să mă maturizez un pic,
și poate și domeniul științei creierului se va maturiza un pic.
Ei bine, a durat mai mult de 4 ani. Au trecut cam 16 .
Dar mă ocup de asta acum și vă voi vorbi de ea în continuare.
Deci de ce avem nevoie de o teorie bună a creierului?
Sunt multe motive pentru care oamenii se ocupă de știință.
Unul -- cel mai de bază -- este că oamenilor le place să știe lucruri.
Suntem curioși, pur si simplu ieșim în lume să obținem cunoaștere.
De ce studiem furnicile? Păi, pentru că-i interesant.
Poate vom învăța ceva util din asta, dar este interesant și fascinant.
Dar câteodată, o știință are și alte calități
care o fac foarte, foarte interesantă.
Câteodată o știință va spune ceva despre noi înșine,
ne va spune cine suntem.
Arareori, evoluția a facut asta și Copernic a făcut asta,
dobîndim o nouă înțelegere despre cine suntem noi.
Și la urma urmei, noi suntem creierul nostru. Creierul meu vorbește creierului tău.
Corpurile noastre sunt și ele pe acolo, dar creierul meu vorbește creierului tău.
Și dacă înțelegem cine suntem și cum simțim și percepem,
vom înțelege ce este creierul.
Un alt lucru este că știința conduce
câteodată la mari beneficii sociale și tehnologice,
sau de afaceri, sau altceva, care rezultă din ea. Și asta este
fiindcă atunci când înțelegem cum lucrează creierul, vom fi în stare
să construim mașini inteligente. Iar eu cred că asta este de fapt un lucru bun
și va aduce beneficii imense societății,
exact ca tehnologia fundamentală.
Deci de ce nu avem o teorie bună a creierului?
Iar oamenii lucrează la asta de 100 de ani.
Întâii să ne uităm cum funcționează știința normală.
Asta este știința normală.
Știința normală este un frumos echilibru între teorie și experimentatori.
Teoreticianul spune, păi, eu cred că asta se întâmplă,
și experimentatorul spune, nu, greșești.
Și tot așa, înainte și înapoi, înțelegeți?
Asta funcționează în fizică și în geologie. Dar dacă asta este știința normală,
cum arată știința creierului? Așa arată știința creierului.
Avem acest munte de date, care provin din anatomie, fiziologie și comportament.
Nu vă puteți închipui cât de multe detalii știm despre creier.
28000 de oameni au participat la conferințe de știința creierului anul ăsta,
și fiecare din ei face cercetare asupra creierului.
O mulțime de date. Dar nu există nici o teorie. E o cutie mică, anemică acolo în vârf.
Iar teoria nu a jucat niciun rol major în știința creierului.
Și asta-i într-adevăr, păcat. De ce s-a ajuns la asta?
Dacă întrebați cercetători ai sistemului nervos, de ce este asta starea?
Ei vor recunoaște întâii. Dar dacă îi întrebați,
vor spune că sunt motive diverse pentru care nu avem o teorie bună a creierului.
Unii oameni spun că totuși încă nu avem destule date,
trebuie să obținem mai multă informație, mai sunt toate aceste lucruri pe care nu le știm.
Ei bine, tocmai v-am spus că există așa de multe date că vă ies pe urechi.
Avem așa de multă informație; nu știm cum să începem s-o organizăm.
La ce ar fi bună și mai multă?
Poate vom avea noroc să descoperim ceva magic, dar nu cred.
Acesta este de fapt un simptom al faptului că încă nu avem o teorie.
Nu avem nevoie de mai multe date -- avem nevoie de o teorie bună despre creier.
Altă dată oamenii spun, păi, creierul este așa de complex,
încât ne va lua încă 50 de ani.
Cred că chiar Chris a zis așa ceva ieri.
Nu sunt sigur ce ai spus Chris, dar era ceva similar,
creierul este cel mai complicat lucru din univers. Asta nu-i adevărat.
Tu ești mai complicat decât creierul tău. Tu ai creier.
Și mai este că, deși creierul arată foarte complicat,
lucrurile par complicate până le înțelegi.
Așa a fost întotdeauna. Deci putem zice e că neocortexul meu,
care-i parte a creierului de care sunt interesat, are 30 de miliarde de celule.
Dar știți ceva? Este foarte, foarte regulat.
De fapt, arată ca același lucru repetat din nou și din nou.
Nu este așa de complex cum arată. Nu asta este problema.
Unii oameni spun, creierul nu poate înțelege creierul.
Sună a zen. Uau. Știți --
(Râsete)
Sună bine, dar de ce? Adică care este sensul?
Creierul este doar o grămadă de celule. Înțelegi ficatul.
Și ficatul are o grămadă de celule, corect?
Așa că eu nu cred că asta este adevărat.
Și în final, unii oameni spun, știți,
eu nu mă simt ca o grămadă de celule. Eu sunt conștient.
Am această experiență, sunt în lume.
Nu pot fi doar o grămadă de celule. Ei bine, știți,
oamenii credeau că există o forță vitală pentru a fi viu,
iar acum știm că asta nu este deloc adevărat.
Și nu există nici o dovadă care să spună că alții decât oamenii
ar avea dubii că celulele pot face ceea ce vor ele.
Așa încât, dacă unii oameni au căzut în capcana dualismului metafizic,
chiar și unii oameni foarte deștepți, dar noi putem respinge toate astea.
(Râsete)
Nu, vă voi spune că este altceva,
și este cu adevărat fundamental, și asta este:
există alt motiv pentru care nu avem o teorie bună a creierului,
iar asta este fiindcă avem o supoziție intuitivă, foarte puternică,
dar incorectă, care ne-a împiedicat să vedem răspunsul.
Există o presupunere care ni se pare evidentă, dar e de fapt greșită.
Există o istorie a acestui lucru în știință și înainte să vă spun ce este,
vă voi spune puțin despre istoria lui în știință.
Priviți la alte revoluții științifice,
și în acest caz, vorbesc despre sistemul solar, adică Copernic,
teoria evoluției al lui Darwin, și plăcile tectonice ale lui Wegener.
Acestea toate au multe în comun cu știința creierului.
La început au avut o mulțime de date neexplicate. O mulțime.
Dar au devenit mai ușor de gestionat odată ce au avut o teorie.
Cele mai bune minți erau puse în încurcătură, oameni inteligenți.
Nu suntem acum mai deștepți decât erau ei atunci.
Se pare însă că este foarte greu să gândești la lucruri,
dar odată ce te-ai gândit, este mai ușor să le înțelegi.
Fiicele mele au înțeles aceste trei teorii
în forma lor de bază pe când erau în grădiniță.
Și acum nu-i așa de greu, știți, aici este mărul, aici portocala,
Pământul se învârtește, acest tip de lucruri.
În final, un alt lucru este că răspunsul a fost acolo tot timpul,
dar l-am ignorat din cauza acestei erori intuitive care părea evident corectă.
Era o convingere intuitivă, puternică care era greșită. Aici e cheia.
În cazul sistemului solar, idea că Pământul se învârte
și suprafața Pământului se mișcă cu 1.000 mile/oră,
și Pământul se rotește în sistemul solar cu aprox. 1.000.000 mile/oră.
Asta-i nebunie. Știm cu toții că Pământul nu se mișcă.
Simțiți că vă deplasați cu 1.000 mile/ oră?
Deigur că nu. Știți, dacă cineva ar fi spus,
că Pământul se învârte și este așa de imens,
l-ar fi închis, și chiar asta au și făcut pe atunci.
(Râsete)
Deci era intuitiv și evident. Acum, despre evoluție.
Povestea evoluției e la fel. I-am învățat pe copiii noștri cum zice Biblia,
Dumnezeu a creat toate speciile, pisicile sunt pisici, câini sunt câini,
oamenii sunt oameni, plantele plante, nu se schimbă.
Noe i-a pus în arca lui în acea ordine, bla, bla, bla.
Adevărul este că, dacă credeți în evoluție, noi toți avem un strămoș comun,
și avem un stămoș comun cu planta din hol.
Asta ne spune evoluția. Și este adevărat. Pare de necrezut.
Același lucru despre plăcile tectonice.
Toți munții și continentele plutesc în jur
pe suprafața Pământului. Pare că n-are niciun sens.
Deci care este presupunerea intuitivă, dar incorectă
care ne-a ținut în urmă în înțelegerea creierului?
Acum o voi spune și va fi evident că este corectă,
și asta-i tocmai esența, corect? Apoi voi argumenta
de ce nu aveți dreptate despre cealaltă presupunere.
Lucrul intuitiv dar evident este că inteligența este cumva
definită de comportamentul nostru.
că suntem inteligenți din cauza modului în care facem lucrurile
și a modului în care ne comportăm inteligent, și vă voi spune că e greșit.
De fapt inteligența este definită de prezicere.
Și vă voi trece prin câteva imagini aici,
vă voi da un exemplu. Iată un sistem.
Inginerilor și oamenilor de știință le place să se uite la sisteme ca acesta.
Ei spun: ei bine, avem un lucru într-o cutie și avem intrările și ieșirile.
Cei de la AI (inteligența artificială) spun că lucrul din cutie este un calculator programabil,
fiindcă asta este echivalent unui creier, și vom alimenta niște intrări
și-l vom determina să facă ceva, să aibă o anumită comportare.
Iar Alan Turing a definit testul Turing, care spune în esență că
vom ști dacă ceva este inteligent, dacă se comportă identic cu un om.
O metrică comportamentală a inteligenței,
și asta ne-a blocat înțelegerea pentru mult timp.
În realitate însă eu o numesc inteligență reală.
Inteligența reală este construită pe altceva.
Cunoaștem lumea printr-o secvență de tipare, le stocăm,
și le readucem din memorie. Iar când le accesăm, le comparăm
cu realitatea, și facem predicții tot timpul.
E o metrică eternă. E o metrică eternă despre noi, care parcă spune:
Înțelegem lumea? Fac eu predicții? Ș.a.m.d.
Toți sunteți inteligenți chiar acum, dar nu faceți ceva deosebit pentru asta.
Poate vă scărpinați, sau vă scobiți nasul,
nu știu, dar nu faceți ceva deosebit chiar acum,
dar fiind inteligenți, voi înțelegeți ceea ce spun.
Fiindcă sunteți inteligenți și vorbiți engleza,
voi știți ce cuvânt este la sfârșitul acestei -- (Liniște)
fraze.
Cuvântul v-a venit în minte, și faceți aceste predicții tot timpul.
Ceea ce spun este că
prezicerea eternă este concluzia neocortexului.
Și cumva această prezicere duce la comportare inteligentă.
Și iată cum se întâmplă. Să pornim cu creierele non-inteligente.
Voi vorbi despre un creier non-inteligent, un creier vechi,
să zicem că este al unui non-mamifer, al unei reptile,
să zicem un aligator, avem un aligator.
Iar aligatorul are niște simțuri foarte sofisticate.
Are ochi și urechi bune și simțuri tactile și așa mai departe,
o gură și un nas. Are o comportare foarte complexă.
Poate fugi și se poate ascunde. Are temeri si emoții. Vă poate mânca.
Poate ataca. Poate face tot felul de lucruri.
Dar nu considerăm un aligator inteligent, cel puțin nu într-un mod uman.
Dar are deja această comportare complexă.
Acum, ce s-a întâmplat în evoluție?
Primul lucru care s-a întâmplat la evoluția mamiferelor
am început să dezvoltăm un lucru numit neocortex.
Și voi reprezenta neocortexul aici,
prin această cutie lipită deasupra vechiului creier.
Neocortex însemnă = strat nou. E un strat nou peste creier.
Dacă nu-l știți, e partea încrețită din vârful capului,
care s-a încrețit fiindcă a fost înghesuită acolo și nu a încăput.
(Râsete)
Nu, pe bune, așa este. Este cam de mărimea unui șervet de masă.
Nu încape, așa că-i plin de cute [circumvoluțiuni], cum am desenat aici.
Vechiul creier este încă acolo. Mai aveți creierul de aligator.
Îl aveți. Este creierul emoțional.
Sunt toate acele lucruri și toate reacțiile instinctive pe care le aveți.
Iar deasupra lui avem acest sistem de memorie, numit neocortex.
Și sistemul de memorie stă deasupra părții senzoriale a creierului.
Pe măsură ce vin intrările senzoriale și semnalele din creierul vechi,
ele se duc și sus în neocortex. Iar neocortexul doar memorează.
Stă acolo spunând: voi memora toate lucrurile care se întâmplă,
unde am fost, oamenii pe care i-am văzut, lucrurile care le-am auzit, ș.a.m.d.
Iar în viitor, când vede din nou ceva similar,
deci intr-un mediu similar, sau în exact același mediu,
îl redă. Va începe să-l redea.
Oh, am mai fost aici. Și când ați mai fost aici înainte,
asta s-a întâmplat în continuare. Vă permite să preziceți viitorul.
În mod concret redă semnalele în creier și astfel vă permite
să vedeți ce se va întâmpla în continuare,
să auziți cuvântul "frază" înainte ca eu să-l fi spus.
Și acest feedback spre creierul vechi
vă permite să luați decizii mult mai inteligente.
Asta-i cea mai importantă imagine din dicurs, așa că o voi explica puțin.
Așa că tot timpul spuneți, oh, eu pot prezice lucrurile.
Dacă sunteți un șobolan și mergeți printr-un labirint, și apoi învățați labirintul,
data următoare când sunteți în labirint, aveți aceeași comportare,
dar brusc, deodată sunteți mai deștept,
fiindcă spuneți, oh, eu recunosc acest labirint, știu încotro să merg,
am mai fost aici înainte, pot prevedea viitorul. Și asta-i ce face.
La oameni, și apropo, e adevărat pentru toate mamiferele,
la oameni a devenit mult mai serios.
În oameni, noi am dezvoltat partea frontală a neocortexului,
numită partea anterioară. Iar natura a făcut un mic truc.
A copiat partea posterioară, din spate, care este senzorială,
și a pus-o în partea din față.
Și oamenii au în mod unic același mecanism în partea frontală,
dar noi îl folosim pentru controlul mișcării.
Așa că acum suntem în stare să planificăm mișcări sofisticate.
N-am timp să detaliez, dar dacă vreți să înțelegeți cum funcționează creierul,
trebuie să înțelegeți cum funcționează prima parte a neocortexului mamifer,
cum stocăm tiparele și cum facem predicții.
Să vă dau câteva exemple de predicții.
V-am spus deja cuvântul de la sfârșitul frazei. În muzică,
dacă ați auzit un cântec înainte, dacă ați mai auzit-o pe Jill cântând acele cântece,
când le cântă, următoarea notă apare în capul vostru imediat --
anticipați cântecul pe măsură ce-l auziți. Dacă ar fi un album muzical,
la sfârșitul unei piese, următoarea piesă apare în capul vostru.
Și aceste lucruri se întâmplă tot timpul. Faceți aceste predicții.
Am numit acest lucru experimentul ușii modificate.
Iar experimentul ușii modificate spune: aveți o ușă acasă,
și în timp ce sunteți aici, eu o modific, am un tip
acasă la voi chiar acum, modificând ușa,
și ei vor muta clanța ușii cu vreo cinci centimetri.
Și când ajungeți acasă deseară, veți pune mâna acolo,
veți întinde mâna spre clanță și veți observa
că este în alt loc, și veți înțelege că s-a întâmplat ceva.
Poate lua o secundă până înțelegeți ce s-a întâmplat, dar ceva s-a întâmplat.
Aș putea modifica clanța și în alte moduri.
Pot s-o fac mai mare sau mai mică, pot s-o schimb din bronz în argint,
pot s-o fac de tip mâner. Pot să vă schimb ușa, s-o colorez,
pot să-i pun fereastră. Pot schimba o mie de lucruri la ușa voastră,
și în cele două secunde necesare ca să deschideți ușa,
veți observa că ceva s-a modificat.
Acum, modul ingineresc de abordare, modul AI,
e să construiască o bază de date a ușii, cu toate atributele ușii.
Și când mergeți la ușă, le veți verifica una câte una, pe rând.
Ușă, ușă, ușă, culoare, înțelegeți ce spun.
Noi nu facem așa. Creierul vostru nu face asta.
Creierul vostru face predicții constante tot timpul
despre ce se va întâmpla în mediul înconjurător.
Când pun mâna pe această masă, mă aștept să simt că se oprește.
Când mă plimb, la fiecare pas, dacă greșesc pasul cu trei milimetri,
voi ști că ceva s-a modificat.
Faceți în mod constant predicții despre mediul vostru.
Voi vorbi pe scurt despre vedere. Asta-i poza unei femei.
Și când vă uitați la oameni, ochii voștri se mișcă
de 2-3 ori pe secundă.
Nu sunteți conștienți de asta, dar ochii voștri se mișcă continuu.
Și când vă uitați la fața cuiva,
în mod tipic mergeți de la un ochi la altul, apoi la nas, apoi la gură.
Acum, când ochiul vostru se duce de la ochi la ochi,
dacă ar fi fost altceva acolo, să zicem un nas,
ați vedea un nas acolo unde ar trebui să fie un ochi,
și ați spune: ei drăcie, --
(Râsete)
Ceva nu-i în regulă cu această persoană.
Și asta fiindcă faceți predicții.
Nu e doar ca și cum ați privi acolo și ați spune : ce văd acum?
Un nas, e în regulă. Nu, aveți o așteptare a ceea ce veți vedea.
(Râsete)
În fiecare moment. Și în final, să ne gândim cum testăm inteligența.
O testăm prin predicții. Care este următorul cuvânt în acest șir ?
Ce element lipsește? Care este următorul număr în această secvență?
Iată trei imagini ale unui obiect. Care-i a patra?
Așa testăm inteligența. Totul se reduce la predicții.
Deci care este rețeta pentru teoria creierului?
În primul rând, trebuie să avem un context potrivit.
Și contextul este unul de memorie,
nu de calcul sau comportare. E un context de memorie.
Cum stocați și accesați aceste secvențe sau modele spațio-temporale?
Atunci, dacă acela-i contextul, să consultăm o mulțime de teoreticieni.
Acum, biologii în general nu sunt buni teoreticieni.
Nu-i întotdeauna adevărat, dar în general, nu există o istorie bună a teoriei în biologie.
Așa că am concluzionat că cei mai buni oameni cu care să lucrez sunt
fizicienii, inginerii și matematicienii, care tind să gândească algoritmic.
Apoi ei trebuie să învețe anatomia și fiziologia.
Trebuie să faci aceste teorii foarte realiste în termeni anatomici.
Oricine își prezintă teoria despre funcționarea creierului
și nu vă spune exact cum lucrează teoria în creier
și cum lucrează conexiunile din creier, nu este o teorie.
Și asta facem noi la Institutul de Neuroștiință Redwood.
Aș vrea să am mai mult timp să vă spun cât de fantastic progresăm
și mă aștept să revin pe această scenă,
poate în viitorul nu prea îndepărtat și să vă vorbesc despre asta.
Sunt foarte, foarte entuziasmat. Asta nu va dura deloc 50 de ani.
Deci cum va arăta teoria creierului?
Întâi, va fi o teorie despre memorie.
Nu ca memoria din calculatoare. Nu e deloc ca memoria calculatoarelor.
E foarte diferită. Și este o memorie a acestor modele imense,
multi-dimensionale, ca informațiile care vin de la ochii noștri.
Este deasemenea o memorie a secvențelor.
Nu puteți învăța sau reaccesa ceva în afara unei secvențe.
Un cântec trebuie ascultat în secvență, în timp,
și trebuie redat în secvență, în timp.
Iar aceste secvențe sunt redate auto-asociativ, așa că dacă văd ceva,
aud ceva, îmi reamintește de el și apoi este redat în mod automat.
E o redare automată. Predicția unor viitoare intrări este rezultatul dorit.
Teoria trebuie să fie precisă din punct de vedere biologic,
trebuie să fie testabilă și trebuie să poată fi construită.
Dacă nu o construiești, nu o înțelegi. Deci, încă o imagine aici.
Care va fi rezultatul? Chiar vom construi mașini inteligente?
Absolut. Și va fi diferit de ceea ce cred oamenii.
Nici o îndoială că se va întâmpla.
În primul rând, va fi construit, o vom face din siliciu.
Aceleași tehnici pentru construirea memoriilor de siliciu în calculatoare,
le putem folosi aici.
Dar ele sunt tipuri de memorie foarte diferite.
Și vom atașa aceste memorii la senzori,
iar senzorii vor colecta în timp real date din lumea reală,
și aceste sisteme vor învăța despre mediul înconjurător.
E improbabil ca primele realizări pe care le veți vedea să fie roboți.
Nu că roboții n-ar fi utili, oamenii pot construi roboți.
Dar partea robotică e cea mai grea. Ăsta-i creierul vechi. Asta-i greu.
Noul creier este de fapt mai ușor decât cel vechi.
Primele lucruri pe care le vom face vor fi cele ce nu necesită multă robotică.
Așa că nu-l veți vedea pe C-3PO [micul robot din Războiul Stelelor].
Mai degrabă veți vedea lucruri ca automobile inteligente
care chiar înțeleg ce este traficul și conducerea,
și care au învățat că anumite mașini cu semnalizatoare aprinse
mai mult de 1/2 minut, probabil nu vor vira totuși.
(Râsete)
Putem face și sisteme de securitate inteligente.
Oriunde ne folosim creierul, dar nu facem multă mecanică.
Acele lucruri se vor întâmpla întâi.
Dar în fond, nu avem limite aici.
Nu știu cum va ieși asta.
Știu multă lume care a inventat microprocesorul
ei știau că ceea ce-au făcut era cu adevărat semnificativ,
dar nu prea știau cu exactitate ce se va întâmpla.
Nu au putut anticipa telefoanele celulare și Internetul.
Ei știau doar că, hei, se vor construi calculatoare
și controloare pentru luminile de trafic. Dar va fi ceva măreț.
În același mod, știința creierului și aceste memorii
vor fi tehnologii absolut fundamentale și vor conduce
la schimbări incredibile în următorii 100 de ani.
Și sunt foarte entuziasmat pentru modul în care le vom folosi în știință.
Cred că s-a terminat timpul meu și-mi închei discursul
chiar aici.