Bavim se dvjema stvarima. Kreiram mobilna računala i bavim se proučavanjem mozga.
Današnji je govor o mozgu i,
odlično, tamo je negdje fan mozga.
(Smijeh)
Govorit ću, ako mi možete staviti prvi dijapozitiv,
vidjet ćete naslov mog govora i moje druge dvije podružnice.
Ono o čemu ću pričati je zašto ne postoji dobra teorija o mozgu,
zašto je važno da razvijemo takvu teoriju i što možemo poduzeti po tom pitanju.
Pokušat ću to napraviti u 20 minuta. Imam dvije podružnice.
Većina vas me poznaje još iz vremena kada sam radio u tvrtki Palm and Handspring,
ali vodim i neprofitni znanstveni institut
neuroznanstveni institut Redwood u Menlo Parku
gdje se bavimo teorijskom neuroznanošću
i načinom rada neokorteksa.
O tome ću vam pričati.
Jedan dijapozitiv je o mom drugom životu, računalnom životu, to je ovaj dijapozitiv ovdje.
Ovo su neki od proizvoda na kojima radim zadnjih 20 godina,
počevši od prvotnih prijenosnih računala do nekih početnih tablet računala
i tako dalje, završivši, nedavno, s Treom
i nastavljamo s daljim radom na tome.
Bavim se ovime jer iskreno vjerujem da je mobilno računalstvo
budućnost osobnog računalstva te, radeći na ovome, pokušavam učiniti svijet
malo boljim.
No, moram priznati, ovo je sve bila slučajnost.
Zaista nisam želio napraviti niti jedan od ovih proizvoda
i već sam na početku svoje karijere odlučio
kako neću raditi u računalnoj industriji.
I prije nego što vam krenem pričati o tome, moram vam reći
o ovoj maloj slici grafita koju sam pronašao neki dan na Internetu.
Tražio sam fotografiju grafita, malenog tekstualnog oblika,
i pronašao sam web stranicu posvećenu učiteljima koji žele napraviti takvo nešto
iznad svojih školskih ploča
tamo su dodali te grafite i sada mi je žao zbog ovoga.
(Smijeh)
Dogodilo se sljedeće: kada sam bio mlad i kada sam završio računalno inženjerstvo
na Cornellu 1979. godine, počeo sam raditi za Intel.
Radio sam u toj industriji i nakon tri mjeseca
zavolio sam nešto drugo te sam rekao „odabrao sam krivo područje u karijeri“,
zaljubio sam se u mozak.
Ovo nije pravi mozak. Ovo je slika mozga napravljena tehnikom ocrtavanja.
Ne znam kako se to točno dogodilo,
ali sjećam se jednog događaja koji je vrlo istaknut u mojem sjećanju.
U rujnu 1979. godine, izašao je broj časopisa Scientific American
posvećen jednoj temi - mozgu. Bio je to vrlo dobar broj.
Jedno od najboljih izdanja. U časopisu je bila riječ o neuronima,
razvoju, bolestima, vidu i svim drugim stvarima
koje biste željeli znati o mozgu. Zapravo je bilo vrlo impresivno.
Dobijete dojam kako puno toga znamo o mozgu.
Međutim, zadnji je članak tog izdanja napisao Francis Crick, poznat po otkriću DNK.
Mislim da je danas 50-ta obljetnica otkrića DNK.
Crick je napisao članak u kojem u biti kaže,
„sve je to super, ali po pitanju mozga
mi pojma nemamo,
nitko ne zna kako sve to funkcionira
tako da ne vjerujte svemu što vam netko kaže“.
Ovo je citat iz tog članka. On kaže, „Ono što očito nedostaje“,
on je uglađeni britanski gospodin, tako da, „Ono što očito nedostaje jest
široki okvir ideja putem kojeg bismo interpretirali različite pristupe mozgu“.
Mislio sam da je riječ „okvir“ odlična.
Nije čak niti rekao kako nemamo teoriju. On kaže
da niti ne znamo kako bismo trebali započeti misliti o tome --
nemamo niti okvir.
Ako želimo parafrazirati Thomasa Kuhna – trenutno smo u razdoblju prije paradigmi.
I tako sam se zaljubio u ovo i rekao „gledajte,
posjedujemo svo to znanje o mozgu. Koliko teško može biti?
To je nešto čime se možemo baviti za moga života“. Mislio sam da mogu napraviti nešto,
pa sam pokušao otići iz svijeta računalstva u svijet mozga.
Prvo sam otišao na MIT gdje imaju laboratorij za umjetnu inteligenciju
i rekao sam im „i ja želim raditi inteligentne strojeve,
ali način na koji to želim napraviti je tako da prvo proučim kako radi mozak“.
Rekli su mi „ma ne trebate to raditi.
Mi ćemo samo programirati računala, samo to i moramo raditi“.
Ja sam im rekao „ne, stvarno biste trebali proučiti mozak“. „Znate,
u krivu ste“, rekli su mi. Ja sam im rekao da su oni u krivu i nisu me primili.
(Smijeh)
Bio sam malo razočaran -- poprilično mlad, ali nakon nekoliko sam godina
pokušao ponovno i taj sam put otišao u Kaliforniju, na Berkeley.
Rekao sam, pokušat ću pristupiti problemu s biološke strane.
Primili su me na doktorski studij biofizike; mislio sam „u redu,
sada proučavam mozak“ i rekao sam im „želim proučiti teoriju“.
A oni su rekli „a ne, ne možeš se baviti teorijom mozga.
To se ne radi. Ne možeš dobiti sredstva za tako nešto.
A kao doktorand time se ne možeš baviti“. „Bog moj mili“, rekao sam.
Bio sam vrlo deprimiran. „Ali mogu biti od značaja u ovom području“, rekao sam.
Sljedeće što sam napravio je da sam se vratio računalnoj industriji
i rekao „izgleda da ću neko vrijeme morati raditi ovdje, nešto napraviti“.
Tada sam kreirao sve one računalne proizvode.
(Smijeh)
Rekao sam „želim se ovime baviti četiri godine, zaraditi nešto novaca,
osnovati obitelj, malo ću sazrijeti,
možda će i područje neuroznanosti malo sazrijeti“.
Prošlo je više od četiri godine. Već je 16 godina tome.
Ali sada se bavim time i pričat ću vam o tome.
Zašto nam je potrebna dobra teorija o mozgu?
Ljudi se bave znanošću iz raznoraznih razloga.
Jedan on njih -- onaj temeljni -- je taj što ljudi vole znati stvari.
Znatiželjni smo, pa odemo u svijet i pokupimo znanje, razumijete?
Zašto proučavamo mrave? Zato što je zanimljivo.
Možda ćemo saznati nešto vrlo korisno, ali zanimljivo ih je i fascinantno proučavati.
Ponekad, neka znanost ima neke druge karakteristike
koje ju čine vrlo zanimljivom.
Ponekad nam znanost kaže nešto o nama,
o tome tko smo.
Ponekad, kao u slučaju evolucije i Kopernikovog heliocentričnog sustava,
dobijemo novo saznanje o tome tko smo.
Na kraju krajeva, mi smo naši mozgovi. Moj mozak razgovara s vašim mozgom.
Naša su tijela tu suvišna, moj mozak razgovara s vašim mozgom.
I ako želimo razumijeti tko smo, kako osjećamo i doživljavamo svijet
tada trebamo razumijeti što je mozak.
Još nešto, ponekad znanost
dovodi do značajnih društvenih i tehnoloških dobrobiti
ili biznisa ili čega god što je proizašlo iz znanosti. I ovo je takav primjer
jer kada shvatimo kako mozak funkcionira, bit ćemo sposobni
napraviti inteligentne strojeve, što je po meni, globalno gledajući, dobra stvar,
te će tako nešto imati ogromne prednosti za društvo,
upravo poput fundamentalne tehnologije.
Zašto nemamo dobru teoriju o mozgu?
A ljudi rade na njoj već 100 godina.
Pogledajmo kako funkcionira normalna znanost.
Ovo je normalna znanost.
Normalna je znanost temeljena na dobro uravnoteženoj teoriji i praksi.
Teoretičari kažu „mislimo da se tu događa ovo“,
a eksperimentalisti kažu „u krivu ste“.
I tako se izmjenjuju.
Ovo funkcionira u fizici. U geologiji. Ali ako tako funkcionira normalna znanost
kako funkcionira neuroznanost? Ona funkcionira ovako:
imamo brdo podataka koje sačinjavaju anatomija, fiziologija i ponašanje.
Ne možete niti pojmiti koliko detalja znamo o mozgu.
Ove je godine 28.000 ljudi prisustvovalo neuroznanstvenoj konferenciji
i svatko se od njih bavi istraživanjem mozga.
Puno podataka. No, nema teorije. Samo beznačajni kvadratić ondje gore.
Teorija nije imala nikakvu značajnu ulogu u neuroznanosti.
Što je velika šteta. Zašto je tome tako?
Ako pitate neuroznanstvenika zašto je tomu tako,
najprije će to priznati. Ali ako ih pitate reći će da
postoje brojni razlozi zašto nemamo dobru teoriju o mozgu.
Neki će reći da nemamo dovoljno podataka,
potrebno nam je još podataka, toliko toga još ne znamo.
Upravo sam vam rekao da imate toliko podataka da vam izlaze na uši.
Imamo toliko podataka da ne znamo kako bismo ih organizirali.
Što će nam više podataka?
Možda nam se posreći, pa pronađemo neko magično objašnjenje, ali sumnjam.
Simptom je to nedostatka teorije.
Ne treba nam još podataka, treba nam dobra teorija.
Sljedeće što ljudi kažu jest da je mozak prekompliciran
i da će nam trebati još 50 godina do teorije.
Mislim da je Chris jučer rekao ovako nešto.
Nisam siguran što si točno rekao Chris, ali rekao si nešto kao
„to je jedna od najkompliciranijih stvari u svemiru“. To nije istina.
Vi ste kompliciraniji od svojeg mozga. Vi imate mozak.
Isto tako, iako se mozak čini vrlo kompliciranim,
stvari su komplicirane sve dok ih ne razumijete.
Uvijek je tako. Sve što možemo reći je da je
moj neokorteks, onaj dio mozga koji me zanima, sačinjen od 30 milijardi stanica.
Ali znate što? Iznimno je normalan.
Zapravo, izgleda kao jedna te ista stvar nanovno i nanovo ponovljena.
Nije toliko kompliciran kako izgleda. Nije u tome problem.
Neki ljudi tvrde da „mozgovi ne mogu razumijeti mozgove“.
Vrlo zen stajalište. Super. Zar ne –
(Smijeh)
Zvuči dobro, ali zašto? Koja je svrha toga?
Mozak je samo skupina stanica. Razumijete jetru.
I ona se sastoji od stanica, zar ne?
Zato ne mislim da je tome tako.
I na kraju, neki ljudi kažu „znaš,
ne osjećam se kao hrpa stanica. Svjestan sam.
Imam svo to iskustvo, u svijetu sam, razumiješ.
Ne mogu biti samo hrpa stanica“.
Prije su ljudi vjerovali da je za život potrebna životna energija,
sada znamo da to uopće nije točno.
Ne postoje dokazi koji tvrde, osim ljudi koji ne vjeruju,
da stanice ne mogu raditi ono što rade.
Ako su neki ljudi zapali u rupu metafizičkog dualizma,
uključujući i neke pametne ljude, mi to možemo pobiti.
(Smijeh)
Ne, reći ću vam da se radi o nečem drugom,
nečem vrlo temeljnom, a to je sljedeće:
postoji još jedan razlog nepostojanja dobre teorije o mozgu,
a to je zbog toga što imamo intuitivnu, ustaljenu,
ali netočnu pretpostavku koja nas sprečava da vidimo odgovor.
Postoji nešto u što vjerujemo, što je očito, ali je krivo.
Postoji povijest toga u znanosti i prije nego što vam kažem o čemu se radi,
reći ću vam nešto o povijesti toga u znanosti.
Pogledajte neke druge znanstvene revolucije,
primjerice Kopernikov sunčev sustav,
Darwinovu teoriju evolucije, Wagnerove tektonske ploče.
Sve one imaju puno toga zajedničkog s teorijom mozga.
Prvo, imale su puno neobjašnjenih podataka. Hrpe njih.
Ali podaci su postali razumljiviji kada se razvila teorija.
Najpametniji su ljudi bili zbunjeni, stvarno, stvarno pametni ljudi.
Mi sada nismo ništa pametniji od njih tada.
Ispada da je vrlo teško razmišljati o stvarima,
ali kada jednom o njima promislite, nekako ih jednostavnije razumijete.
Moje su kćeri razumijele ove tri teorije
u njihovim temeljnim okvirima do trenutka kada su stigle u vrtić.
I nije to tako teško, ovo je jabuka, ovo je narandža
i Zemlja kruži oko Sunca, takve stvari.
I na kraju, odgovor je uvijek bio ovdje,
ali smo ga ignorirali zbog te očite stvari, i u tome je stvar.
Bilo je to intuitivno, čvrsto držano uvjerenje koje je krivo.
U slučaju solarnog sustava, zamisao da se Zemlja vrti
i da se površina Zemlje kreće tisuću milja na sat
te da se Zemlja kreće sunčevim sustavom milijun milja na sat.
To je ludo. Svi znamo da se Zemlja ne kreće.
Imate li osjećaj da se krećete tisuću milja na sat?
Naravno da ne. I netko tko bi rekao
da se Zemlja vrti u svemiru koji je ogroman,
zatvorili bi ga. Prije su to i radili.
(Smijeh)
Bilo je intuitivno i očito. Što je s evolucijom?
Ista stvar. Naučili smo djecu - u Bibliji piše
da je Bog stvorio sve te vrste životinja, mačke su mačke, psi su psi,
biljke su biljke, takve se stvari ne mijenjaju.
Noa ih je stavio u arku tim redoslijedom, bla, bla, bla. Činjenica je da
ako vjerujete u evoluciju tada svi imamo zajedničkog pretka
i svi smo povezani zajedničkim pretkom s biljkom u predvorju.
Evolucija nam to kaže. I to je istina. Nevjerojatno je.
Isto je i s tektonskim pločama.
Sve planine i kontinenti na neki način plutaju
na Zemlji, znate? Nema to nikakvog smisla.
Koja je to intuitivna, ali netočna pretpostavka
koja nas priječi u razumijevanju mozga?
Sada ću vam je reći i činit će se očitim kako je to ono točno,
i u tome je stvar, zar ne? Nakon toga ću vam morati dokazati
zašto ste u krivu što se tiče druge pretpostavke.
Intuitivno, ali očito, je da je inteligencija
određena ponašanjem;
inteligentni smo zbog načina na koji radim stvari
i inteligentnog ponašanja – reći ću vam kako je takvo mišljenje pogrešno.
Inteligencija je određena predviđanjem.
Proći ćemo kroz to pomoću nekoliko dijapozitiva,
dat ću vam primjere što to točno znači. Ovo je sustav.
Inženjeri vole promatrati sustav na ovaj način. Znanstvenici na ovaj.
Oni kažu – imamo stvar u kvadratu i imamo njezine unose i iznose.
Ljudi koji se bave umjetnom inteligencijom rekoše „stvar u kvadratu je programirljivo računalo
jer je to ekvivalent mozgu. Programirat ćemo neke unose
i učinit ćemo ga da nešto radi, da se nekako ponaša“.
Alan Turing je odredio Turingov test koji, u biti, tvrdi
da ćemo znati je li nešto inteligentno ako se ponaša isto kao čovjek.
To je bihevioralni metrični sustav inteligencije
i to je ostalo dugo vremena u našem načinu razmišljanja.
Ja to zovem stvarna inteligencija.
Stvarna se inteligencija temelji na nečem drugom.
Mi svijet doživljavamo kroz niz obrazaca koje zatim pohranimo
i kojih se prisjetimo. Kada ih se prisjetimo, uspoređujemo ih
sa stvarnošću i putem njih neprestano predviđamo.
To je vječni metrični sustav. U nama je takav metrični sustav koji nam govori
razumijemo li svijet? Predviđam li? I tako dalje.
Svi ste sada inteligentni bez da išta radite.
Ne znam, možda se svrbite ili kopate nos,
ali upravo sada ne radite ništa,
ali jeste inteligentni, razumijete što vam sada govorim.
Zbog toga što ste inteligentni i govorite engleski
znate koja je riječ na kraju ove -- (Tišina)
rečenice.
Sjetili ste se riječi i takva predviđanja radite neprestano.
Ono što tvrdim je
da su takva neprestana predviđanja „output“ neokorteksa.
Ta predviđanja nekako dovode do inteligentnog ponašanja.
Evo kako se to događa. Počnimo s neinteligentnim mozgom.
Tvrdit ćemo ovo s neinteligentnim mozgom, starim mozgom,
koji nije poput mozga sisavaca, već je reptilski mozak,
aligatorski, imamo mozak aligatora.
Aligator ima vrlo sofisticirana osjetila.
Ima vrlo dobar vid i sluh, osjetilo dodira i tako dalje,
usta i nos. Ima složen način ponašanja.
Može trčati i može se sakriti. Ima strahove i osjećaje. Može vas pojesti.
Može napasti. Može svašta raditi.
Ali aligatora ne smatramo vrlo inteligentnim, barem ne na ljudski način.
Ali već posjeduje svo to komplicirano ponašanje.
Što se dogodilo tijekom evolucije?
Prvo što se dogodilo tijekom evolucije kod sisavaca
je to da smo razvili nešto što se zove neokorteks.
Dočarat ću neokorteks
pomoću ovog kvadrata koji se nalazi iznad starog mozga.
Neokorteks znači novi sloj. To je novi sloj na našem mozgu.
Ako ne znate, to je ono smežurano na vrhu vašeg mozga,
smežurano je tako jer je ugurano unutra, a ne stane tamo.
(Smijeh)
Ne, stvarno je to to. Približno je veličine salvete.
Kako ne stane, sav je zgužvan. Pogledajte kako sam nacrtao ovo.
Stari je mozak još uvijek ondje. Još uvijek imate aligatorski mozak.
Da, imate. To je vaš emocionalan mozak.
On je sve one stvari, sve one intuitivne reakcije koje imate.
Povrh toga imamo memorijski sustav koji se zove neokorteks.
Memorijski se dio nalazi iznad osjetilnog dijela mozga.
Osjetilni unos dolazi i dobiva informacije od starog mozga
te odlazi u neokorteks. Neokorteks samo pamti.
Sjedi ondje i misli „zapamtit ću sve što se događa,
gdje sam bio, ljude koje sam vidio, stvari koje sam čuo i tako dalje“.
I kada u budućnosti naiđe na nešto slično
u sličnom okruženju ili posve istom okruženju,
prisjetit će se starog doživljaja. Počet će ga ponovno doživljavati.
„Oh, već sam bio ovdje. I kada si prošli put bio ovdje
sljedeće se dogodilo ovo“. Omogućuje vam predviđanje budućnosti.
Doslovno vraća signale u mozak
i omogućuje da vidite ono što će se sljedeće dogoditi,
omogućit će da čujete riječ „rečenica“ prije nego što vam je kažem.
Upravo ovo vraćanje podataka u stari mozak
je ono što vam omogućuje da donosite vrlo inteligentne odluke.
Ovo je najvažniji dijapozitiv mog govora, pa ću se malo zadržati na njemu.
Cijelo si vrijeme govorite „super, mogu predviđati stvari“.
Da ste štakor i da prolazite kroz labirint, a zatim zapamtite labirint,
sljedeći put kada ste u labirintu imate isti obrazac ponašanja,
ali ste odjednom pametniji
jer mislite „pa ja prepoznajem ovaj labirint, znam kuda trebam ići.
Već sam bio ovdje, mogu predočiti budućnost“. To radi neokorteks.
Kod ljudi, usput, i kod svih sisavaca,
postalo je malo gore.
Ljudi su razvili prednji dio neokorteksa
koji se zove anteriorni dio neokorteksa. Priroda se malo našalila.
Kopirala je posteriorni dio, stražnji dio, koji je osjetilni,
i stavila ga naprijed.
Ljudi su jedinstveni jer imaju isti mehanizam sprijeda,
ali ga koristimo za motoriku.
Zbog toga smo sposobni planirati sofisticirane motorne vještine i takve stvari.
Nemam se vremena baviti time, ali ako želite znati kako mozak funkcionira
morate razumjeti kako funkcionira prednji dio neokorteksa kod sisavaca,
način na koji pohranjujemo obrasce i predviđamo događaje.
Evo nekoliko primjera predviđanja.
Već sam objasnio onaj primjer s riječi „rečenica“. U glazbi
ako ste pjesmu čuli prije, ako ste čuli nekoga da te pjesme već izvodi,
kada ih taj netko pjeva, sljedeća vam nota već padne na pamet --
anticipirate ju kako slušate pjesmu. Ako se radi o glazbenom albumu,
na kraju jednog albuma sljedeća će vam pjesma pasti na pamet.
Takve se stvari neprestano događaju. Vi radite ova predviđanja.
Razvio sam pokus koji se zove misaoni eksperiment promijenjenih vrata.
On glasi, imate vrata kod kuće,
a kada ste ovdje ja ću ih promijeniti, imam svog čovjeka
u vašoj kući koji miče vrata uokolo;
uzet ću vašu kvaku i pomaknuti ju pet centimetara.
Kada se navečer vratite kući i ispružite ruku,
posegnut ćete za kvakom i primijetiti
da je na krivom mjestu i reći ćete „hej, nešto se dogodilo“.
Možda će vam trebati sekunda kako biste shvatili što, ali nešto se dogodilo.
Mogao bih promijeniti vašu kvaku na druge načine.
Mogao bih ju povećati ili smanjiti, promijeniti iz mjedene u srebrnu,
mogao bih ju zamijeniti ručkom. Mogu promijeniti vaša vrata, obojati ih,
staviti prozore na njih. Mogu promijeniti tisuću stvari na njima
i u dvije sekunde, koliko vam je potrebno za otvaranje vrata,
primijetit ćete da se nešto promijenilo.
Inženjerski pristup ovome, pristup umjetne inteligencije,
je da se napravi baza podataka s vratima, koja će imati sve atribute vrata.
Kako se približavate vratima, atributi se eliminiraju jedan po jedan.
Vrata, vrata, vrata, boja, znate o čemu pričam.
Mi to ne radimo. Vaš mozak to ne radi.
Ono što on radi je neprestano predviđa
što će se sljedeće dogoditi u vašem okruženju.
Kada stavim ruku na ovaj stol, očekujem da će ju stol zaustaviti.
Kada hodam, svaki korak, ako ga promašim za samo centimetar,
znat ću da se nešto promijenilo.
Neprestano radite predviđanja o svojem okruženju.
Kratko ću govoriti o percepciji. Ovo je fotografija žene.
Kada promatrate ljude vaše oči
prelaze preko njih dva do tri puta u sekundi.
Vi toga niste svjesni, ali oči vam se neprestano miču.
Kada gledate nečije lice
obično se krećete od oka do oka do oka do nosa do usta.
Kada se vaše oko kreće od oka do oka,
ako bi tamo bilo nešto drugo, poput nosa,
vidjeli biste nos na mjestu predviđenom za oko,
ostali biste iznenađeni --
(Smijeh)
Nešto nije u redu s ovom osobom.
To je zbog toga što predviđate.
Nije da samo pogledate prema tamo i kažete „što sada gledam“?
Nos, to je u redu. Ne, imate očekivanje onoga što ćete vidjeti.
(Smijeh)
Svaki trenutak. I na kraju, razmislimo o tome kako mjerimo inteligenciju.
Mjerimo ju putem predviđanja. Koja je sljedeća riječ?
Ovo je prema ovome kao ovo prema ovome. Koji je sljedeći broj u ovoj rečenici?
Ovo su tri vida objekta.
Što je ovaj četvrti? Tako testiramo inteligenciju. Sve je u predviđanju.
Koji je recept za teoriju mozga?
Prije svega, potreban nam je dobar okvir.
To je memorijski okvir,
ne računalni ili bihevioralni okvir. Memorijski okvir.
Način na koji pohranjujete i na koji se prisjećate ovih scena i obrazaca? Radi se o prostorno-vremenskim obrascima.
Zatim, u tu teoriju okvira stavite hrpu teoretičara.
Biolozi uglavnom nisu dobri teoretičari.
To nije uvijek istina, ali općenito govoreći, ne postoji dobra povijest teorije u biologiji.
Otkrio sam kako je najbolje raditi s fizičarima,
inženjerima i matematičarima jer su skloni algoritmičnom razmišljanju.
Zatim moraju naučiti anatomiju i fiziologiju.
Ove teorije moraju biti iznimno realistične u anatomskom smislu.
Svatko tko vam kaže svoju teoriju o tome kako mozak funkcionira,
ali ne i kako sve točno radi u mozgu
i kako veze funkcioniraju u mozgu, ta osoba zapravo ne priča o teoriji.
Ovime se bavimo u neuroznanstvenom inistitutu Redwood.
Volio bih imati više vremena kako bih vam ispričao kakav smo izvanredni napredak postigli u ovom polju,
očekujem da ću se vratiti na ovu pozornicu,
možda neki drugi put u ne tako dalekoj budućnosti i tada ću vam ispričati o tome.
Vrlo sam uzbuđen. Ovo neće trajati niti 50 godina.
Kako će izgledati teorija o mozgu?
Prije svega, bit će to teorija o memoriji.
Ne poput računalne memorije. Ništa nalik na računalnu memoriju,
već vrlo vrlo drugačije. Radi se o memoriji ovakvih
visoko-dimenzijonalnih obrazaca, poput onoga što vidite očima.
Radi se o memoriji slijedova.
Ne možete naučiti nešto niti se prisjetiti nečega izvan slijeda.
Pjesma se mora čuti u slijedu tijekom vremena
i morate ju ponovno pustiti u slijedu tijekom vremena.
Slijedova se auto-asocijativno prisjećamo; ako nešto vidimo,
nešto čujemo ili nas podsjeti na nešto, ono se automatski povrati.
To je automatski „playback“. Predviđanje budućih unosa je željeni iznos.
Kao što sam rekao, teorija mora biti biološki točna,
mora se dati testirati i izgraditi.
Ako ju ne možemo izgraditi, ne možemo ju niti razumijeti. Još jedan dijapozitiv.
Što će biti rezultat toga? Hoćemo li stvarno stvarati inteligentne strojeve?
Sasvim sigurno. Bit će drugačiji od onoga što ljudi zamišljaju.
Bez sumnje će se to dogoditi.
Bit će izgrađen od silikona.
Istu tehniku koju koristimo za silikonske računalne memorije
možemo iskoristiti i ovdje.
No, to su sasvim drugačiji oblici memorije.
Te ćemo memorije spojiti sa senzorima,
a oni će doživljavati stvarne podatke,
i tako će učiti o svom okruženju.
Malo je vjerojatno da će prvi takvi strojevi nalikovati robotima.
Ne da roboti nisu korisni i ljudi mogu graditi robote.
Ali robotika je najteži dio. To je stari mozak. To je stvarno teško.
Zapravo, novi je mozak na neki način jednostavniji od starog mozga.
Prvo ćemo napraviti stvari za koje nije potrebno puno robotike.
Nećete vidjeti C-3PO-a.
Prije ćete vidjeti nešto poput inteligentnih automobila
koji stvarno razumiju što je promet i što je vožnja
i koji će znati da određeni automobili, koji imaju pola minute uključen pokazivač smjera,
vrlo vjerojatno neće skrenuti, takve stvari.
(Smijeh)
Možemo napraviti inteligentne sustave sigurnosti.
Bavit ćemo se gotovo bilo kojim područjem u kojem koristimo mozak, ali ne i puno mehanike.
Takve će se stvari prve dogoditi.
Ali, na kraju krajeva, svijet je granica.
Ne znam kako će to završiti.
Znam mnogo ljudi koji su izumili mikroprocesor
i kada razgovarate s njima znali su da rade nešto vrlo značajno,
ali zapravo nisu znali što će se dogoditi.
Nisu mogli anticipirati mobitele, Internet i sve te stvari.
Znali su da će napraviti kalkulatore
i kontrole semafora. Bit će to velika stvar.
Ovo je nalik na znanost o mozgu i ove će memorije
biti vrlo temeljna tehnologija koja će dovesti
do nevjerojatnih promjena u sljedećih 100 godina.
Vrlo sam uzbuđen zbog načina na koji će se korisiti u znanosti.
Mislim da je ovo kraj moga vremena, premašio sam ga, ovdje ću završiti
sa svojim govorom.