אני עושה שני דברים. אני מתכנן מחשבים ניידים וחוקר את המח.
ההרצאה היום היא על המח ו...
יש לנו מעריצי מח כאן!
(צחוק)
אם אפשר להציג את השקופית הראשונה
ותראו את נושא ההרצאה ואת שתי ההשתיכויות שלי
מה שאני הולך לדבר עליו הוא מדוע אין לנו תיאורית מח טובה,
מדוע חשוב שנפתח אחת כזו ומה אנחנו יכולים לעשות בעניין.
ואנסה לעשות את כל זה בעשרים דקות. יש לי שתי השתיכויות.
רובכם מכירים אותי מימיי בפאלם והנדספרינג
אבל אני גם מפעיל מכון מדעי ללא מטרות רווח
מוסד רד-ווד למדעי המח בפארק מלנו,
ואנו חוקרים תיאוריות במדעי המח
ואיך קליפת המח עובדת.
ועל זה אדבר.
יש לי שקופית אחת על החיים האחרים שלי, חיי המחשבים,
אלה כמה מהמוצרים שעבדתי עליהם בעשרים שנים האחרונות,
החל מהלפטופ הראשוני ועד מחשבי כף היד הראשוניים
וכך הלאה, עד ה-Treo לאחרונה,
ואנו ממשיכים עם זה.
ועשיתי את זה כי אני באמת מאמין שמחשבים ניידים
הם העתיד של המחשוב האישי, ואני מנסה לעשות את העולם
מעט יותר טוב על ידי עבודה בתחום הזה.
אבל אני חייב להודות, שכל זה קרה בטעות.
האמת שלא רציתי לעשות את כל המוצרים האלו
ומוקדם מאוד בקריירה שלי החלטתי
שאני לא הולך להיות בעסקיי המחשבים.
ולפני שאספר לכם על כך, אספר
על איור שלקחתי מהרשת לפני זמן מה.
ניסיתי לחפש תמונה של גרפיטי, מעיין טקסט מעניין של שפה
ומצאתי אתר לכתיבת טקסטים המיועד למורים
שרוצים להציג משפט קבוע בראש הלוח
וליד הם הוסיפו גרפיטי, ואני מצטער על כך.
(צחוק)
אז הייתי צעיר ויצאתי מבית הספר להנדסה
בקורנל בשנת 79 והגעתי לעבוד באינטל.
הייתי בעסקי המחשבים, ותוך שלושה חודשים
התאהבתי במשהו אחר, ואמרתי לעצמי "עשיתי החלטה מוטעת",
והתאהבתי במח.
זה לא מח אמיתי. זה ציור של מח.
אני לא זוכר בדיוק איך זה קרה,
אבל יש לי זיכרון אחד די חזק
בספטמבר 1979, העלון סיינטיפיק אמריקן הוציא לאור
מהדורה אך ורק על מח. זה היה ממש טוב.
אחת המהדורות הטובות אי פעם. והם דיברו על הנוירונים
על התפתחות על מחלות ראיה וכל הדברים
שאתה רוצה לדעת על המח. זה היה די מרשים.
וזה יצר רושם שאנו יודעים די הרבה על המח.
אך את המאמר האחרון במהדורה כתב פרנסיס קריק
היום, אני חושב, חגיגות החמישים לתגלית הדנ"א.
והוא כתב משהו מעין זה,
זה הכל יפה וטוב, אבל אתם יודעים מה,
אנחנו לא יודעים דבר וחצי דבר על המח
ולאף אחד אין מושג איך הדבר הזה עובד,
אז אל תאמינו למה שאומרים לכם.
הנה ציטוט מהמאמר ההוא. הוא כותב, "מה שחסר באופן מובהק,"
הוא אדון בריטי מאוד תיקני, "מה שחסר באופן מובהק,
זו תבנית רחבה של רעיונות שבעזרתה ניתן יהיה לפרש את הגישות השונות".
חשבתי שהמילה "תבנית" נהדרת.
הוא לא אמר אין לנו אפילו תאוריה. הוא אמר,
אנו לא יודעים איך בכלל להתחיל לחשוב על זה -
אין לנו תבנית.
אנחנו בעידן של הלפני-תבנית, אם להשתמש במילותיו של תומס קון.
אז התאהבתי בזה ואמרתי,
יש לנו את כל הידע הזה על המח, כמה קשה זה כבר יכול להיות?
וזה משהו שאני יכול לעבוד עליו עוד בחיי ולתרום בו,
אז ניסיתי לצאת מעסקי המחשבים, ולהכנס לעסקי המח.
בהתחלה, ניגשתי לאמ. איי. טי., למעבדת האנטיליגנציה המלאכותית,
ואמרתי להם, גם אני רוצה לבנות מכונות חכמות,
אבל הדרך שאני רוצה לעשות זאת, היא ללמוד איך המח עובד קודם.
והם אמרו, אתה לא צריך לעשות את זה.
אנו רק מתכנתים מחשבים, זה כל מה שאנחנו צריכים לעשות.
ואמרתי להם, לא, אתם ממש צריכים ללמוד על המח. הם אמרו לא,
אתה טועה. ואמרתי, לא, אתם טועים, ולא התקבלתי.
(צחוק)
אז הייתי קצת מאוכזב - די צעיר, חזרתי שוב
לאחר כמה שנים והפעם זה היה לקליפורניה, לברקלי.
אז אמרתי, אגש מהצד הביולוגי.
ונכנסתי לתוכנית דוקטורט בביופיסיקה, ואמרתי לעצמי, מצוין,
אני לומד על המח עכשיו, ואני רוצה ללמוד תיאוריה.
והם אמרו, אוי לא, אתה לא יכול ללמוד תאוריה של המח.
זה לא משהו שאתה יכול לעשות. אתה לא יכול לקבל תקציב לזה.
וכתלמיד אתה לא יכול לעשות את זה. אז אמרתי אוי ואבוי.
הייתי מאוד מצוברח. הרי אני יכול לתרום לתחום הזה.
אז חזרתי לעסקי המחשבים
ואמרתי, נו טוב, אעבוד פה לזמן מה, אעשה משהו.
זו התקופה שתכננתי את כל המוצרים ההם.
(צחוק)
אני רוצה לעשות את זה כארבע שנים, להרוויח קצת כסף,
להקים משפחה, ולהתבגר קצת,
ואולי תחום מדעי המח יתבגר קצת.
אז זה לקח יותר מארבע שנים. זה לקח שש עשרה שנים.
אבל אני עושה את זה עכשיו, ואספר לכם על זה.
אז למה אנחנו צריכים תיאוריה טובה על המח?
יש הרבה סיבות שבגללן אנשים עוסקים במדע.
אחת - הסיבה הבסיסית ביותר - אנשים רוצים לדעת.
אנו סקרנים ויוצאים לאסוף מידע.
למה אנו חוקרים נמלים? כי הן מעניינות.
אולי נלמד משהו ממש מועיל עליהן, אבל זה מעניין ומסקרן.
אבל לפעמים, למדע יש משהו אחר
שהופך אותו למאוד מאוד מעניין.
לפעמים המדע יאמר לנו משהו על עצמנו,
הוא יאמר לנו מי אנחנו.
לעיתים נדירות, האבולוציה עשתה את זה, קופרניקוס עשה את זה,
המקום שבו יש לנו הבנה חדשה על מהותנו.
ואחרי הכל, אנחנו זה המוחות שלנו. המח שלי מדבר למח שלכם.
גופנו מנצל את ההזדמנות להצטרף, אבל המח שלי מדבר למח שלכם.
ואם אנחנו רוצים להבין מי אנחנו ומה אנו מרגישים וחווים,
אנו חייבים להבין מהו המח.
דבר נוסף הוא לפעמים המדע
מוביל לתועלות חברתיות וטכנולוגיות גדולות,
או עסקים או לא משנה מה. וגם זה חשוב,
כי אם נבין איך המח עובד, נוכל
לבנות מכונות חכמות, ואני חושב שבאופן רחב זה דבר טוב,
ותהיה לזה תועלת מדהימה לחברה
בדיוק כמו טכנולוגיה ראשונית.
אז למה איך לנו תאוריה טובה על המח?
ואנשים עבדו על כך מאה שנה.
בואו נסתכל קודם איך נראה מדע נורמלי .
זה מדע נורמלי.
מדע נורמלי הוא שווי משקל בין תאוריה למחקר.
התאורתיקן אומר אני חושב שזה מה שקורה,
והחוקר אומר, לא, אתה טועה.
והולכים לכאן ולשם,
ככה זה עובד בפיסיקה. ככה זה עובד בגיאולוגיה. אבל אם זה מדע הנורמלי,
איך נראים מדעי המח?
יש לנו הר של מידע, על אנטומיה, פיזיולוגיה והתנהגות.
אתם לא יכולים לתאר כמה מידע מפורט יש לנו על המח.
28,000 אנשים הגיעו לכנס מדעי המח השנה,
וכל אחד מהם חוקר את המח.
המון נתונים. אבל אין תאוריה. הקופסא הקטנטנה הזאת למעלה.
והתאוריה אף פעם לא שיחקה תפקיד מכריע במדעי המח.
וזה ממש חבל. למה זה קרה?
אם אתם שואלים חוקרי מח למה?
הם קודם כל יודו בכך. אבל אם תשאל אותם, הם יאמרו
ובכן, יש כמה סיבות לכך,
חלק יאמרו, אין לנו מספיק נתונים,
אנחנו צריכים לאסוף יותר מידע, יש עדין הרבה דברים שאיננו יודעים.
ובכן, הרגע אמרתי לך שכמות הנתונים נשפכת מהאזניים.
יש לנו כל כך הרבה מידע שאנחנו לא יודעים איך להתחיל לארגן אותו.
איזו טובה תצא לנו מעוד?
אולי יהיה לנו מזל ונמצא דבר קסם, אבל אני לא חושב כך
זה למעשה תסמין להעדר תאוריה.
אנחנו לא צריכים עוד נתונים - אנחנו צריכים תאוריה טובה בשבילם.
לפעמים אנשים אומרים, המח כה מורכב,
זה יקח עוד חמישים שנה.
אני חושב שכריס אמר משהו כזה אתמול.
אני לא בטוח מה אמרת, אבל משהו כזה,
זה אחד הדברים המסובכים ביותר ביקום. זה לא נכון.
אתה יותר מסובך מהמח שלך. יש לך מח.
וגם, למרות שהמח נראה מאוד מסובך,
דברים נראים מסובכים עד שמבינים אותם.
תמיד זה היה ככה. אז מה שיכולים לומר,
שבקליפת המח, היא החלק שאני מתעניין בו, יש 30 מיליארד תאים.
אבל אתם יודעים מה? זה מאוד מאוד סדיר.
למעשה, נראה שאותו הדבר בדיוק חוזר על עצמו כל הזמן .
זה לא עד כדי כך מסובך כמו שזה נראה. לא זה העניין.
אנשים מסוימים אומרים, מוחות לא יכולים להבין מוחות.
מאוד "זֵני".
(צחוק)
זה נשמע טוב, אבל למה? מה הנקודה?
הם רק כמה תאים. אתה יכול להבין את הכבד שלך.
גם בו יש המון תאים, נכון?
אני לא חושב שיש בזה משהו.
ולסיום, אנשים מסוימים אומרים, אתה יודע,
אני לא מרגיש רק כמו תאים. אני מודע.
יש לי חוויות, אני בעולם.
לא יכול להיות שאני רק ערימה של תאים. ובכן,
פעם אנשים האמינו שיש איזשהו כח חיים,
וכיום אנו יודעים שזה לא ממש נכון.
ואין הוכחה, למעט אנשים
שאינם מאמינים שתאים יכולים לעשות מה שהם עושים.
כך הרבה אנשים נפלו לבור הדואליזם המטאפיזי
גם כמה אנשים ממש חכמים, אבל אנו יכולים לדחות זאת על הסף.
(צחוק)
אני הולך לומר לכם שיש משהו אחר,
בסיסי מאוד,
שיש סיבה אחרת לכך שאין לנו תיאורית מח טובה,
והיא בגלל שאנו מחזיקים באינטואיציה חזקה,
ובהנחה לא נכונה שמונעת מאתנו לראות את התשובה.
ישנו דבר שאנו מאמינים בו, מובן מאליו בשבילנו, אך הוא שגוי.
יש לכך היסטוריה במדע, ולפני שאומר לכם מהו,
אספר לכם מעט על ההסטוריה.
הביטו על כמה מהפכות מדעיות אחרות,
אני מדבר על מערכת השמש, זה קופרניקוס,
האבולוציה של דרווין, והלוחות הטקטונים של וגנר.
יש להם המון מהמשותף למדעי המח.
קודם כל היו להם המון נתונים לא מוסברים. המון.
אבל זה היה הרבה יותר ברור ברגע שהיתה להם תאוריה.
האנשים החכמים ביותר היו מבולבלים, אנשים מאוד מאוד חכמים.
אנו לא חכמים יותר עכשיו ממה שהם היו אז
רק הסתבר שזה מאוד קשה לחשוב על דברים,
אבל ברגע שחשבת עליהם, זה די פשוט להבין אותם.
הבנות שלי הבינו את שלושת התיאוריות
בצורתם הבסיסית, כבר בגן הילדים.
וזה לא כזה קשה, הנה התפוח, הנה התפוז,
כדור הארץ מקיף, משהו בסגנון הזה.
לבסוף, התשובה היתה שם לאורך כל הדרך,
אבל די התעלמנו ממנה, בגלל הדבר המובן מאליו.
זו היתה אמונה אינטואיטיבית חזקה אך שגויה.
במקרה של מערכת השמש, הרעיון שכדור הארץ סב
ושכדור הארץ נע במהירות של אלפי קילומטרים לשעה,
וסביב מערכת השמש במהירות של מיליוני קילומטרים לשעה.
זה טירוף. כולנו יודעים שהקרקע אינה זזה.
אתם מרגישים שאתם זזים במהירות של אלפי קילומטרים לשעה?
ברור שלא. ומי שהיה אומר,
הוא חג בחלל והוא כל כך ענק,
הם היו כולאים אותו וזה מה שהם היו עושים.
(צחוק)
זו היתה הנחה ברורה מאליה. ומה לגבי האבולוציה?
באותה מידה. לימדנו את ילדנו, שהתנ"ך מספר
שאלוהים יצר את כל היצורים, חתולים הם חתולים, כלבים הם כלבים,
בני אדם הם בני אדם, צמחים הם צמחים, הם לא משתנים.
נוח שם אותם בתיבה לפי הסדר, בלה בלה בלה.
ולמעשה, אם אתם מאמינים באבולוציה, אז לכולנו יש אב קדמון,
משותף עם העציץ בלובי.
זה מה שהאבולוציה מספרת לנו. וזה נכון. אבל ממש לא יאומן.
ואותו הדבר עם הלוחות הטקטונים,
כל ההרים והיבשות מרחפות להם
על פני כדור הארץ, ממש לא הגיוני.
אז מהי ההנחה האינטואיטיבית המוטעית,
שמנעה מאיתנו להבין את המח?
אני הולך לומר לכם אותה, והיא תישמע מובנת מאליה,
וזו הנקודה, נכון? אחר כך אצטרך לטעון טענה
מדוע אתם שוגים לגבי אותה הנחה.
ההנחה האינטואיטיבית המובנת מאליה היא שהאינטליגנציה,
מוגדרת על ידי התנהגות,
שאנו אינטליגנטים בזכות הדרך שבה אנו עושים דברים
הדרך שבה אנו מתנהגים בצורה אינטליגנטית, ואני אומר לכם שזו טעות.
שאינטליגנציה היא ניבוי.
ואסביר זאת בשקופיות הבאות,
אתן לכם דוגמא למה אני מתכוון. הנה מערכת.
מהנדסים ומדענים אוהבים להביט על מערכות כאלה.
הם אומרים, ישנו משהו בקופסא, ולקופסא יש קלט ופלט.
אנשי האינטליגנציה המלאכותית אומרים, הדבר שבקופסא הוא מחשב
שהוא המקביל למח, נטען אותו בקלט כלשהו
ונגרום לו לעשות משהו, להתנהג בצורה מסויימת.
ואלן טורינג הגדיר את מבחן טורינג, שעקרונית אומר
נדע אם משהו אינטליגנטי אם יתנהג זהה לאדם.
התנהגות השקולה לאינטליגנציה.
וזה נתקע לנו בתודעה לאורך המון זמן.
אולם במציאות, אני קורה לזה אינטליגנציה אמיתית.
אינטליגנציה אמיתית בנויה על משהו אחר.
אנו חווים את העולם באמצעות רצף דפוסים, שומרים אותם,
נזכרים בהם ומעמתים אותם
עם המציאות, ומנבאים כל הזמן.
זו מערכת אין סופית.
האם אני מבין את העולם? אני מנבא? וכולי.
כולכם אינטליגנטיים ברגע זה, אך אתם לא עושים שום דבר.
אולי מגרדים איפשהו או מחטטים באף,
אבל אתם לא עושים שום דבר ברגע זה,
אך עדיין אינטליגנטים, אתם מבינים את מילותיי.
בזכות זה שאתם אינטליגנטים ומדברים אנגלית,
אתם יודעים איזו מילה תבוא בסוף...
המשפט.
המילה קפצה לכם, ואתם עושים ניבויים כאלה כל הזמן.
ומה שאני אומר
שהניבוי הוא הפלט של קליפת המח.
ושבצורה כלשהי, הניבויים מובילים להתנהגות אינטליגנטית.
וכך זה קורה. בואו נתחיל עם מח לא אינטליגנטי.
המח הישן,
נניח של לא יונק, זוחל למשל ,
כמו תנין.
ולתנין יש חושים מאוד מתוחכמים.
יש לו עיניים ואוזניים טובות, וחוש מישוש,
פה ואף. יש לו התנהגות מאוד מורכבת.
הוא יכול לרוץ ולהתחבא. יש לו פחדים ורגשות. הוא יכול לטרוף אותך.
ולתקוף. כל מיני דברים.
אך אנו לא מחשיבים את התנין ליצור מאוד אינטליגנטי, לא במובן האנושי של המילה.
למרות שיש לו את ההתנהגות המורכבת הזו.
מה קרה במהלך האבולוציה?
הדבר הראשון שקרה באבולוציה של היונקים,
שפיתחנו את החלק שנקרא קליפת המח.
ואני מיצג את קליפת המח כאן,
בעזרת התיבה הזו שיושבת מעל המח הישן.
קליפת המח משמעותה שכבה חדשה. בראש המח.
אם לא ידעתם, היא הדבר המקומט בראש המח,
שיש לו קמטים כי הוא נדחס לשם למרות חוסר המקום.
(צחוק)
ברצינות, זה בערך בגודל של מפית.
וזה לא מתאים, אז זה נהיה מקומט.
המח הישן עדין כאן. עדין יש לנו מח כמו לתנין.
בהחלט יש לנו. זה המח הרגשי שלכם.
כל הדברים כמו תחושות הבטן.
ומעליו ישנה מערכת זכרון הנקראת קליפת המח.
ומערכת הזכרון הזו יושבת בחלק החישתי של המח.
וכשקלט חישתי מגיע למח הישן,
הוא בנוסף עולה לקליפת המח החדשה. והיא משננת.
היא יושבת שם "ואומרת" אני אשנן את כל הדברים שקורים,
איפה הייתי, אנשים שראיתי, דברים ששמעתי וכולי.
ובעתיד, כשהיא רואה משהו דומה,
בסביבה דומה או אפילו זהה,
היא תפעיל את זה מחדש.
הו, הייתי פה בעבר. וכשהייתי פה,
זה מה שקרה הלאה. זה מאפשר לכם לחזות את העתיד.
זה מאפשר לכם פשוטו כמשמעו להזין את האותות למוחכם,
שיאפשרו לכם לצפות מה יקרה ברגע הבא,
יאפשר לכם לשמוע את המילה "משפט" לפני שאמרתי אותה.
זו ההזנה-החוזרת למח הישן
המאפשרת לקבל החלטות אינטליגנטיות.
זו השקופית החשובה ביותר בהרצאה אז אשאר איתה לזמן מה.
אז כל הזמן אתה אומר, הו, אני יכול לחזות מה יקרה.
אם אתה עכבר שמסתובב במבוך, ולומד אותו,
פעם הבאה שאתה במבוך, ההתנהגות שלך זהה,
אבל לפתע, אתה חכם יותר
כי אתה אומר, אני מכיר את המבוך הזה, אני יודע לאן ללכת,
הייתי פה בעבר, אני יכול לצפות את העתיד. וזה מה שהוא עושה.
זה נכון לגבי כל היונקים,
אבל אצל בני אדם, זה נהיה גרוע יותר.
אצל בני אדם, פיתחנו את החלק הקדמי של קליפת המח
שנקרא הקליפה הקדמית. והטבע עשה תעלול.
הוא העתיק את החלק האחורי החישתי,
ושם אותו מקדימה.
אצל בני אדם באופן יחודי יש את אותו מנגנון מקדימה,
אבל אנו משתמשים בו לתנועה.
אנו יכולים עכשיו לעשות תנועות מתוחכמות מאוד.
אין לי זמן להכנס להכל, אבל אם אתם רוצים להבין אין המח עובד,
אתם חייבים להבין איך החלק הראשון של קליפת המח אצל יונקים עובד,
איך אנו מצליחים לאגור דפוסים ולנבא.
בואו נראה כמה דוגמאות של ניבוי.
כבר נתתי את הדוגמא של המילה "משפט". במוסיקה,
אם שמעתם שיר בעבר, אם שמעתם את ג'יל שרה את השירים הללו בעבר,
כשהיא שרה אותם, התו הבא קופץ לכם לראש מיד-
אתם מצפים לשמוע אותו. אם זה היה אלבום שירים,
בסוף כל שיר, השיר הבא קופץ לכם לראש.
הדברים האלו קורים כל הזמן. כך אתם מנבאים.
יש ניסוי שאני קורא לו ניסוי "הדלת המשתנה".
והניסוי אומר, יש לכם בבית דלת,
ובזמן שאתם נמצאים כאן, אני משנה אותה, יש לי מישהו
בבית שלכם ברגע זה, שמתעסק בדלת,
והוא עומד להזיז את ידית הדלת כמה סנטימטרים.
כשתגיעו הביתה היום בערב, תושיטו את היד
לכוון ידית הדלת ותבחינו
שהיא במקום הלא נכון, ותאמרו, וואו, משהו קרה.
זה יכול לקחת כמה רגעים להבין מה בדיוק קרה, אבל משהו קרה.
אני יכול לשנות את הדלת שלכם בדרכים אחרות.
אני יכול לעשות אותה גדולה או קטנה יותר, לשנות אותה מנחושת לכסף,
להוסיף לה מנוף. לצבוע אותה,
לשים חלונות. אני יכול לשנות אלפי דברים בדלת,
ובשתי שניות שלוקח לכם לפתוח אותה,
אתם תשימו לב שמשהו השתנה.
גישת האינטליגנציה מלאכותית לכך,
היא לבנות מסד נתונים של דלתות שיש בו את כל תכונות הדלת.
וברגע שאתם הולכים לדלת, אתם בודקים את כל התכונות אחת אחרי השניה.
דלת, דלת, דלת...צבע.
אנו לא עושים את זאת כך. המח שלכם לא עושה זאת כך.
מה שהוא עושה זה לנבא ללא הרף ובאופן עקבי
מה יקרה בסביבתכם.
כשאני שם את ידי על השולחן, אני מצפה שהיא תעצר.
כשאני הולך, בכל צעד, אם אפספס אותו בכמה מילימטרים,
אדע שמשהו השתנה.
אתם מנבאים ללא הרף לגבי סביבתכם.
אדבר בקצרה על הראיה. זוהי תמונה של אשה.
וכשאתם מסתכלים על אנשים, העיניים שלכם
מדלגות פעמיים עד שלוש בשניה.
אתם לא מודעים לכך, אבל העיניים שלכם זזות ללא הרף.
כשאתם מסתכלים על פנים של מישהו,
אתם בדרך כלל עוברים מעין לעין לאף ולפה.
כשאתם עוברים מעין לעין,
אם היה משהו אחר במקום העין, למשל אף,
הייתם רואים אף במקום שעין צריכה להיות,
הייתם אומרים, אופס...
(צחוק)
יש משהו לא בסדר באדם הזה.
וזה בגלל שאתם מנבאים.
זה לא שאתם מסתכלים לשם ואומרים, מה אני רואה עכשיו?
אף, זה בסדר. לא, יש לכם צפיה לגבי מה שאתם אמורים לראות.
(צחוק)
ולסיום, איך אנו בוחנים אינטליגנציה.
אנחנו בוחנים את זה על ידי ניבוי. מהי המילה הבאה?
הדבר הזה ביחס לזה הוא כמו הדבר הזה ביחס למה? מה המילה הבאה במשפט?
הנה שלושה צדדים של דבר.
מהו הרביעי? כך בוחנים את זה. הכל עניין של ניבוי.
אז מהו המתכון לתיאורית מח?
קודם כל, חייבת להיות לנו תבנית נכונה.
תבנית של זיכרון,
לא תבנית ממוחשבת או התנהגותית. תבנית זיכרון.
איך אנו שומרים וזוכרים את הרצפים והדפוסים? דפוסים הן בזמן והן במרחב.
לאחר מכן לוקחים כמה תאורטיקנים.
ביולוגים בדרך כלל לא תאורטיקנים טובים.
זה לא תמיד נכון, אך באופן כללי, אין ניסיון עשיר של תאוריות בביולוגיה.
אז מצאתי לנכון שהאנשים הטובים ביותר לעבוד איתם הם פיסיקאים,
מהנדסים ומתמטיקאים, שבאופן טבעי חושבים בצורה אלגוריתמית.
והם חייבים ללמוד אנטומיה, והם חייבים ללמוד פיזיולוגיה.
צריך לבנות את התיאוריות הללו בצורה מאוד מציאותית מבחינה אנטומית.
אם מישהו יקום ויספר לכם על תאוריה
ולא יספר לכם איך בדיוק זה עובד במח
ואיך החיווט עובד במח, זו לא באמת תאוריה.
וזה מה שאנו עושים במכון רד-ווד.
הייתי שמח אילו היה לי יותר זמן לספר לכם אנו עושים התקדמות נהדרת בנושא,
ואני מצפה לשוב לבמה זו,
אולי בעתיד הלא רחוק ולספר לכם על זה.
אני מאוד מאוד נלהב. זה ממש לא יקח חמישים שנה.
אז איך תיאורית המח תיראה?
קודם כל, זו תהיה תאוריה על זיכרון.
לא כמו של מחשב. זה אפילו לא דומה לזיכרון של מחשב.
זה מאוד, מאוד שונה. וזהו זיכרון של אותם
דפוסים רב-מימדיים, אותם הדברים הבאים מהעינים.
בנוסף, גם זיכרון של רצפים.
אתם לא יכולים ללמוד או לזכור שום דבר מחוץ לרצף כלשהו.
שיר חייב להיות מושמע ברצף לאורך זמן,
ואתם חייבים להשמיע אותו לעצמכם ברצף לאורך זמן.
אנו נזכרים ברצפים האלה בצורה עצמית ואסוציאטיבית, אז אם אני רואה
או שומע משהו, אני נזכר, ומושמע בצורה אוטומטית.
זו השמעה חוזרת אוטומטית. וניבוי של קלט עתידי הוא הפלט הרצוי.
כמו שאמרתי, התאוריה חייבת להיות מדויקת מבחינה ביולוגית,
היא חייבת להיות ברת בדיקה, ואתה חייב להיות מסוגל לבנות אותה.
אם אתה לא בונה אותה, אתה לא מבין אותה.
מה זה הולך ליצור? האם אנחנו באמת הולכים לבנות מכונות אינטליגנטיות?
ללא ספק. זה יהיה שונה ממה שאנשים חושבים.
אין לי ספק שזה הולך לקרות.
קודם כל, זה הולך להבנות מסיליקון.
אותה טכניקה שבה השתמשנו לבנות זכרון למחשב,
תשמש אותנו כאן.
אבל סוג הזכרון הוא מאוד מאוד שונה.
נצמיד את מערכת הזכרון הזו לחיישנים,
והחיישנים יקלטו נתונים מהעולם האמיתי,
והדברים הללו ילמדו על הסביבה שלהם.
מאוד לא סביר שהדבר הראשון שנראה יהיו רובוטים.
לא בגלל שרובוטים הם חסרי תועלת ובהחלט ניתן לבנות אותם.
אלא שהחלק הרובוטי הוא החלק הקשה. זהו המח הישן. זה ממש קשה.
המח החדש הוא די קל ביחס למח הישן.
אז הדברים הראשונים שאנו עומדים לעשות אינם זקוקוים ליותר מידי רובוטיקה.
אתם לא הולכים לראות C-3PO.
תראו דברים יותר כמו מכוניות אינטליגנטיות
שמבינות תחבורה ונהיגה
ולמדו שמכוניות מסויימות עם אורות שמהבהבים במשך חצי דקה
כנראה לא עומדות לפנות, דברים מעין אלה.
(צחוק)
ניתן לעשות אמצעי אבטחה חכמים.
כל המקומות שבהם אנו משתמשים הרבה בשכלנו ללא הרבה מכניקה.
אלו הדברים שיקרו קודם.
בסופו של דבר, השמיים הם הגבול.
אינני יודע איך זה יתפתח.
אני מכיר אנשים רבים שהמציאו את המיקרו-מעבדים
אם הייתם שואלים אותם, הם ידעו שמה שהם עושים הוא מאוד חשוב,
אך הם לא ידעו מה יקרה בעתיד.
הם לא צפו את הטלפונים הסלולרים, את האינטרנט וכל הדברים הללו.
הם רק ידעו שהם עומדים לבנות מחשבונים
ובקרת רמזורים. זה הולך להיות גדול.
מדעי המח ומערכות הזכרון הללו,
יהיו טכנולוגיה מאוד בסיסית, שתוביל
לשינויים מרחיקי לכת במאה שנים הקרובות.
ואני הכי נלהב לגלות כיצד נשתמש בהם במדע.
אני חושב שזמני תם, ובזאת אסיים
את ההרצאה.