Elveszítjük hallgatási képességünket.
A kommunikációra használt időnk kb. 60%-át hallgatással töltjük,
de nem vagyunk nagyon jók benne.
Mindössze 25%-ára emlékszünk annak, amit hallunk.
Persze nem önök, nem ebből a beszédből,
de általában ez az igazság.
Definiáljuk úgy a hallgatást,
mint "jelentés kapcsolása hangokhoz".
Ez egy mentális folyamat,
és egy kinyerési folyamat.
Néhány klassz technikát alkalmazunk erre.
Az egyik a mintázatok felismerése.
(Crowd Noise) Tehát egy koktélpartin, mint ez,
ha azt mondom: "David, Sara, figyeljenek!"
néhányuk felfigyelt.
Felismerjük a mintázatokat,
hogy elkülöníthessük a zajt a jeltől,
különösen a nevünket.
A differenciálás egy másik technika amit használunk.
Ha hagynám ezt a rózsaszín zajt pár percig szólni,
akkor a szó szoros értelmében már nem hallanák.
A különbséget halljuk meg,
figyelmen kívül hagyjuk az állandósult hangokat.
Aztán van egy sor szűrőnk.
Ezek a szűrők elvezetnek minket az összes hangtól
odáig, amire odafigyelünk.
A legtöbb ember nincs tisztában
ezekkel a szűrőkkel.
De valójában ezek hozzák létre valóságunkat,
mert elárulják, mire figyelünk oda épp most.
Hogy mondjak egy példát:
a szándék nagyon fontos a hangban, a hallgatásban.
Amikor megnősültem, megígértem
a feleségemnek, hogy úgy fogom hallgatni minden nap,
mintha először hallanám.
Nos, ezen napi rendszerességgel elbukom.
(Nevetés)
De ez egy nagyszerű szándék egy kapcsolatban.
De ez még nem minden.
A hang elhelyez minket térben és időben.
Ha becsukják a szemüket most, ebben a teremben,
tisztában lesznek a helyiség méretével
az utózengésből és a felületekről
visszaverődő hangokból.
És tisztában lesznek azzal, hogy hány ember van körülöttük,
a mikrozajokból, amik önöket érik.
És a hang az időben is elhelyez minket,
mert a hangba mindig
beágyazódik az idő.
Sőt, azt mondanám, hogy a hallgatás a fő módja annak,
hogy megtapasztaljuk az idő áramlását
a múltból a jövőbe.
Szóval, a "hangzás idő és értelem" -- egy nagyszerű idézet.
Azt mondtam az elején, elveszítjük hallgatási képességünket.
Miért mondtam ezt?
Nos, van egy csomó oka.
Először is, a rögzítés különböző módjait találtuk fel --
először az írást, majd a hangfelvételt,
és most már a videófelvételt is.
A pontos és körültekintő figyelem jutalma
egyszerűen eltűnt.
Másodszor, a világ ma annyira zajos,
(Zaj) ezzel a folytonos kakofóniával
vizuálisan és hangzásilag,
hogy egyszerűen nehéz hallgatni;
fárasztó hallgatni.
Sokan menekülnek fejhallgatókba,
ők viszont nagy, közösségi tereket, mint ez,
közös hangtereket alakítanak
több millió apró, személyes hangbuborékká.
Ebben a felállásban senki sem hallgat senkire.
Türelmetlenné válunk.
Nem akarunk többé beszédeket,
rövid megnyilatkozásokat akarunk.
És a beszélgetés művészetét
lecseréli -- veszélyesen, azt hiszem --
az egyszemélyes műsorszórás.
Nem tudom, mennyi hallgatás van ebben a beszélgetésben,
ami sajnos nagyon gyakori,
különösen Nagy-Britanniában.
Érzéketlenné válunk.
A médiánknak ilyen szalagcímekkel kell üvöltenie,
hogy felkeltse a figyelmünket.
És ez azt jelenti, hogy nehezebb számunkra, hogy figyeljünk
a csendesre, a finomra,
a visszafogottra.
Ez egy komoly probléma, hogy elveszítjük hallgatási képességünk.
Nem triviális.
Mert a hallgatás az utunk a megértéséhez.
A tudatos hallgatás mindig megértést teremt.
És csak tudatos hallgatás nélkül
történhetnek meg ezek a dolgok --
egy olyan világ, ahol egyáltalán nem hallgatunk egymásra,
az egy nagyon félelmetes hely.
Ezért szeretnék megosztani önökkel
öt egyszerű gyakorlatot, eszközt, amit elvihetnek,
hogy javítsák saját tudatos hallgatásukat.
Szeretnék?
(Közönség: Igen.) Rendben.
Az első a csend.
Mindössze napi három perc csend,
egy csodálatos gyakorlat,
ami visszaállítja és újra kalibrálja a fület,
hogy újra hallhassák a csendest.
Ha nem jutnak teljes csendhez,
próbálják meg a csendest, az is teljesen rendben van.
Másodszor: ezt hívom mixernek.
(Zaj) Tehát akkor is, ha zajos környezetben vannak, mint ez --
és mindannyian sok időt töltünk ilyen helyen, mint ez --
figyeljenek a kávézóban,
hogy hány hangcsatornát hallok?
Hány egyéni csatornát hallgatok abban a mixben?
Megtehetik egy szép helyen is, mint egy tó.
Hány madarat hallok?
Hol vannak? Hol vannak azok a morajok?
Ez egy nagyszerű gyakorlat
a hallásuk minőségének javítására.
Harmadszor: ezt a gyakorlatot ízlelgetésnek hívom,
és ez egy csodaszép feladat.
A hétköznapi hangok élvezetéről szól.
Ez például, a szárítógépem.
(Szárító) Ez egy keringő.
Egy, két, há'. Egy, két, há'. Egy, két, há'.
Imádom!
Vagy csak próbálják ki ezt!
(Kávédaráló)
Hű!
A hétköznapi hangok nagyon érdekesek lehetnek, ha figyelnek.
Úgy hívom: a rejtett kórus.
Mind körülöttünk vannak állandóan.
A következő gyakorlat
talán a legfontosabb az összes közül,
ha csak egy dolgot visznek magukkal.
Ez a hallgatási pozíciók --
a feltevés, hogy mozgathatjuk a hallgatási pozíciónkat
annak megfelelően, amit hallgatunk.
Ez játék azokkal a szűrőkkel.
Emlékeznek még, azok a szűrők, amiket az elején mutattam?
Úgy játszhatunk velük, mint kapcsolókkal,
hogy tudatosuljanak, és hogy különböző helyekre mozoghassunk.
Ez csak néhány a hallgatási pozíciókból,
vagy hallgatási pozícióskálákból, amelyeket használhatnak.
Rengeteg van.
Játszadozzanak velük! Nagyon élvezetes.
És végül, egy mozaikszó.
A hallgatáshoz, a kommunikációhoz használhatják.
Ha bármelyik ilyen szerepben vannak --
és azt hiszem, hogy talán mindenki, aki hallgatja ezt a beszédet --
a mozaikszó a RASA,
amely egy szanszkrit szó
a tartalomra vagy lényegre.
És amiből a RASA áll: Receive [Fogadd be],
ami azt jelenti, figyeljünk oda a másikra;
Appreciate [Értékeld], apró hangok adása,
mint a "hmm", "ó", "oké";
Summarize [Foglald össze], a "tehát" szó nagyon fontos a kommunikációban;
és Ask [Kérdezz], tegyenek fel kérdéseket utána.
A hang a szenvedélyem, ez az életem.
Egy egész könyvet írtam róla. Élek hallgatni.
Ez túl nagy kérés a legtöbb embertől.
De azt hiszem, hogy minden emberi lénynek
tudatosan kell hallgatnia,
hogy teljes életet éljen--
térben és időben kapcsolódva
a fizikai világhoz körülöttünk,
kapcsolódva a megértésben egymáshoz,
nem is beszélve a lelki kapcsolódásról,
hiszen minden spirituális út amit ismerek
a hallgatásban és a szemlélődésben
gyökerezik.
Ezért kell
hallgatást tanítanunk az iskoláinkban
mint készséget.
Miért nem tanítják? Őrület!
És ha meg tudjuk tanítani a hallgatást az iskoláinkban,
akkor letéríthetjük a hallgatásunkat arról a csúszós lejtőről,
ami abba a veszélyes, félelmetes világba vezet amiről beszéltem,
és átterelhetjük egy olyan helyre, ahol mindenki mindig tudatosan figyel --
vagy legalábbis képes arra.
Nos, nem tudom, hogyan lehetne ezt megcsinálni,
de ez a TED,
és azt hiszem, a TED közössége bármire képes.
Tehát arra kérem fel önöket, kapcsolódjanak hozzám, egymáshoz,
fogadják el ezt a küldetést, és taníttassunk hallgatást az iskolákban,
és alakítsuk át a világot egy generáció alatt egy tudatosan figyelő világgá --
egy kapcsolatokkal teli világgá,
a megértés világáva, és a béke világává.
Köszönöm, hogy meghallgattak ma.
(Taps)