אנחנו מאבדים את יכולת ההקשבה שלנו.
אנחנו מקדישים כ-60% מזמן התקשורת שלנו להקשבה,
אבל אנחנו לא מאוד טובים בכך.
נותרים אצלנו רק 25% ממה שאנחנו שומעים.
לא אתם, לא ההרצאה הזו,
אבל זה נכון באופן כללי.
בואו נגדיר הקשבה
כהפקת משמעות מצליל.
זהו תהליך מנטלי,
וזהו תהליך של מיצוי.
אנחנו משתמשים לשם כך בכמה שיטות נהדרות.
אחת מהם הוא זיהוי דפוסים.
(רעש של קהל) אז במסיבת קוקטייל כמו זאת,
אם אני אומר, "דיוויד, שרה, שימו לב,"
אחדים מכם הזדקפו כעת במושביהם.
אנחנו מזהים דפוסים
כדי להבחין בין רעש לאות,
ובמיוחד בשמנו.
הבדלה היא טכניקה נוספת בה אנו משתמשים.
אילו השארתי את הרעש הורוד הזה ליותר מכמה דקות,
הייתם ממש מפסיקים לשמוע אותו.
אנחנו מקשיבים להבדלים,
ומבטלים צלילים שנשארים זהים.
ובנוסף, יש מגוון שלם של מסננים.
המסננים הללו משאירים לנו מכל הצלילים
רק את אלו שאנחנו מייחסים להם תשומת לב.
רוב האנשים הם חסרי מודעות לחלוטין
למסננים הללו.
אבל במובן מסוים הם אלה שיוצרים את המציאות שלנו,
כי הם אומרים לנו למה אנחנו מייחסים תשומת לב.
אתן לכם דוגמה אחת לכך:
הכוונה חשובה מאד בצליל או בהקשבה.
כשהתחתנתי עם אישתי,
הבטחתי לה שאקשיב לה בכל יום
כמו היתה זו הפעם הראשונה.
ועכשיו אני נכשל בכך מידי יום.
(צחוק)
אבל במערכת יחסים, זאת כוונה נפלאה.
אבל זה לא הכל.
הצליל ממקם אותנו במרחב ובזמן.
אם תעצמו את עיניכם כעת, באולם הזה,
תהיו מודעים לגודלו של האולם
תודות להדהוד
ולצלילים שחוזרים מן המשטחים השונים.
ותהיו מודעים לכמות האנשים סביבכם
בזכות הרעשים הזעירים שאתם קולטים.
הצליל ממקם אותנו גם מבחינת הזמן,
מכיוון שהזמן תמיד היה
מוטבע בצליל.
למעשה, הייתי אומר שההקשבה שלנו היא הדרך הראשית
שבה אנו חשים את זרימת הזמן
מהעבר אל העתיד.
אז, "צליליות היא זמן ומשמעות" -- ציטוט נהדר.
אמרתי בהתחלה, שאנחנו מאבדים את יכולת ההקשבה שלנו.
מדוע אמרתי זאת?
ובכן, ישנן הרבה סיבות לכך.
ראשית כל, המצאנו שיטות תיעוד --
תחילה הכתיבה, לאחר מכן הקלטת השמע
וכעת גם הסרטה.
הפרס עבור הקשבה מדוייקת וקפדנית
פשוט נעלם.
שנית, העולם של היום רועש מאד,
(רעש) עם הקקופוניה הזו שמתרחשת כל הזמן
חזותית וגם שמיעתית,
פשוט, קשה להקשיב;
מעייף להקשיב.
אנשים רבים מוצאים מפלט באוזניות,
אבל הם הופכים חללים גדולים וציבוריים כמו זה,
כמו הנוף הצלילי המשותף הזה,
למיליוני בועות צליל אישיות קטנטנות.
בתסריט הזה, איש איננו מקשיב לאיש.
אנחנו הופכים להיות חסרי סבלנות.
אנחנו כבר לא מעוניינים באמנות הדיבור,
אלא בפיסות צליל.
ואמנות השיחה
מתחלפת -- וזה מסוכן, לדעתי --
בשידור אישי.
אינני יודע כמה הקשבה מתרחשת בהרצאה הזאת,
ולצערי זה נפוץ מאד,
בייחוד באנגליה.
אנחנו נעשים קהים.
אמצעי התקשורת שלנו נאלצים לצעוק עלינו עם כותרות כאלה
כדי לזכות בתשומת ליבנו.
משמע שקשה לנו יותר לשים לב.
לשקט, למעודן,
למאופק.
איבוד יכולת ההקשבה שלנו היא בעיה רצינית.
זה איננו דבר של מה-בכך.
כי ההקשבה היא הפתח שלנו להבנה.
הקשבה מודעת יוצרת תמיד הבנה.
ורק ללא הקשבה מודעת
יכולים להתרחש דברים כאלו --
עולם בו אין אנו מקשיבים כלל איש לרעהו,
הוא בהחלט מקום מפחיד ביותר.
אז אני רוצה לתת לכם
חמישה תרגילים פשוטים, כלים שתוכלו לקחת איתכם,
כדי לשפר את ההקשבה המודעת שלכם.
מעוניינים?
(קהל:) כן. יופי.
הראשון הוא דממה.
שלוש דקות דממה בלבד ביום
זהו תרגיל נפלא
שמאתחל את אוזניכם ומכייל אתכם מחדש
כדי שתוכלו שוב לשמוע את השקט.
אם אינכם יכולים להשיג דממה מוחלטת,
הסתפקו בשקט. זה בסדר גמור.
לדבר השני אני קורא "המערבל".
(רעש) כך שגם אם אתם נמצאים בסביבה רועשת כמו זו --
וכולנו מבלים זמן רב במקומות כאלו --
הקשיבו בבית הקפה
לכמה ערוצי שמע אני יכול להאזין?
לכמה ערוצים נפרדים אני מקשיב בבליל הזה?
תוכלו לעשות זאת גם במקום יפה, כמו למשל באגם.
לכמה ציפורים אני מאזין?
היכן הן? מניין מגיעות האדוות האלה?
זהו תרגול מעולה
לשיפור איכות ההקשבה שלכם.
לתרגיל השלישי אני קורא "התענגות",
וזהו תרגיל יפהפה.
הוא עוסק בהנאה מצלילים פשוטים.
לדוגמה, זהו המייבש שלי.
(מייבש) זהו ואלס.
אחת, שתיים, שלוש, אחת, שתיים, שלוש.
אני מת על זה.
או, ראו איך זה מתאים לכם.
(מטחנת קפה)
וואו!
אז צלילים יומיומיים יכולים להיות מאד מעניינים אם שמים לב אליהם.
זהוי בעיני המקהלה הסמויה.
זה נמצא סביבנו כל הזמן.
התרגיל הבא
הוא כנראה החשוב מכל התרגילים,
אם תזכרו רק דבר אחד מכל זה.
אלו הם מצבי הקשבה --
הרעיון הוא שאתם יכולים לשנות את מצב ההקשבה שלכם
כך שיתאים לנושא ההקשבה שלכם.
זהו משחק עם המסננים ההם.
זוכרים שנתתי לכם בהתחלה את המסננים ההם?
זה להתחיל לשחק איתם ולהשתמש בהם כמו בידיות,
להיות מודע להם ולעבור למקומות שונים.
אלו הם רק חלק ממצבי ההקשבה,
או היקפי ההקשבה בהם תוכלו להשתמש.
ישנם רבים כאלה.
שחקו עם זה. זה מאד מרגש.
ולבסוף, ראשי תיבות.
תוכלו להשתמש בזה בהקשבה, בתקשורת.
אם אתם ממלאים משהו מהתפקידים הללו --
ולדעתי, זה כנראה כל מי שמקשיב להרצאה הזו --
ראשי התיבות הן "ראסה",
שזו מילה בסנסקריט
שמשמעה "מיץ" או "תמצית".
וראשי התיבות ראס"ה משמעם באנגלית "קבלה",
כלומר, שימו לב לאדם;
"הערכה", הפקת צלילים קטנים
כמו "המממ", "הו", "אוקיי";
"סיכום"; למילה "ובכן" חשיבות רבה מאד בתקשורת;
ו"לשאול": לשאול בסוף שאלות.
הצליל הוא מושא הלהט שלי. הוא כל חיי.
כתבתי ספר שלם על זה. כך שאני חי כדי להקשיב.
לרוב האנשים זו דרישה גדולה מדי.
אבל אני מאמין שכל בן-אנוש
צריך להקשיב באופן מודע
בכדי לחיות חיים מלאים --
להיות מחובר במרחב ובזמן.
לעולם הפיזי שסביבנו,
מחובר בהבנת הזולת,
שלא לדבר על חיבור רוחני,
כי בכך דרך רוחנית שאני מכיר
קיימות הקשבה והרהור
בליבה.
וזו הסיבה
לכך שעלינו ללמד הקשבה בבתי הספר שלנו
כמיומנות.
למה לא מלמדים את זה? זה מטורף.
ואם נוכל ללמד הקשבה בבתי הספר שלנו,
נוכל למנוע את הידרדרות יכולת ההקשבה שלנו
לאותו עולם מסוכן ומפחיד עליו דיברתי
ולהעביר אותה למקום שבו כולם מקשיבים במודע כל הזמן --
או לפחות מסוגלים לכך.
אינני יודע איך לעשות זאת,
אבל אנחנו ב-TED,
ואני חושב שקהילת TED מסוגלת לכל.
אז אני מזמין אתכם להתחבר אלי, להתחבר לזולת,
לקחת את המשימה הזו, להתחיל ללמד הקשבה בבתי הספר
ולשנות את העולם תוך דור אחד לעולם שמקשיב במודע --
עולם של חיבור,
עולם של הבנה ועולם של שלום.
תודה לכם על שהקשבתם לי היום.
(מחיאות כפיים)