Jag misstänker att
varje hjälparbetare i Afrika
når en punkt i sin karriär
när hon skulle vilja ta alla sina projektpengar -
det kanske är en skola eller ett utbildningsprogram -
packa ner det i en resväska,
sätta sig på ett flygplan och flyga över de fattigaste byarna i landet
och kasta ut pengarna genom fönstret.
För en erfaren hjälparbetare
låter idén att lägga kontanter
i händerna på de fattigaste människorna på jorden
inte helt galen,
det låter väldigt tillfredsställande.
Jag nådde den punkten efter ungefär tio år
och lyckligtvis var det även då jag insåg
att den här idén faktiskt finns
och kan vara precis det som biståndssystemet behöver.
Ekonomer kallar det för en villkorslös pengaöverföring
och det är precis det: Det är skänkta pengar
utan förbehåll.
Regeringar i utvecklingsländer
har gjort detta i flera decennier
och det är först nu, med mer evidens
och ny teknologi som det är möjligt
att göra detta till en modell för att ge bistånd.
Det är en rätt enkel idé, eller hur?
Varför la jag ett decennium på andra insatser
för de fattiga?
Ärligt talat var min uppfattning att jag kunde göra mer gott
med pengar till de fattiga
än de fattiga kunde göra för sig själva.
Jag trodde två saker:
Ett, att fattiga människor delvis är fattiga
för att de saknar utbildning och
inte gör bra val;
två: att vi behöver människor som jag själv
för att fundera ut vad de behöver och ge det till dem.
Evidens visar sig peka på något annat.
På senare år har forskare studerat
vad som händer när vi ger fattiga människor verkliga pengar.
Bland det dussintal studier som finns visar samtliga
att människor använder överförda pengar
till att förbättra sina egna liv.
Gravida kvinnor i Uruguay köper bättre mat
och föder friskare barn.
Män på Sri Lanka investerar i sina företag.
Forskare som studerat vårt arbete i Kenya
upptäckte att människor investerade i en rad tillgångar
från boskap till utrustning till bostadsförbättringar
och de såg en ökning i inkomst
från affärsverksamhet och lantbruk
ett år efter att pengarna hade skickats.
Ingen av dessa studier visade på att människor
lägger mer pengar på alkohol eller rökning
eller att människor jobbar mindre.
Istället jobbar de faktiskt mer.
Dessa är materiella behov.
I Vietnam använde de äldre mottagarna
sina överförda pengar till att betala för kistor.
För den som undrar om Maslow hade fått något om bakfoten,
ser jag på detta val att prioritera spirituella behov
som mycket tankeväckande.
Jag vet inte om jag hade valt att ge mat,
utrustning eller kistor.
Vilket väcker frågan:
Hur bra är vi på att fördela resurser
å de fattigas vägnar?
Är vi värda kostnaden?
Vi kan återigen se på empirisk evidens
för vad som händer när vi ger människor saker
vi själva har valt.
En väldigt talande studie undersökte ett hjälpprogram i Indien
som skänkte boskap till de fattigaste fattiga
och fann att 30 procent av mottagarna
hade vänt sig om och sålt sin boskap som de blivit tillskänkta
för pengar.
Ironin i det hela är
att för varje 100 dollar värt i tillgångar
som detta program gav någon
gick ytterligare 99 dollar åt att genomföra det.
Hur vore det, om vi istället använde tekniken till att lägga pengarna
oavsett om det är från organisationer eller vem som helst av oss
rätt ner i den fattige personens ficka?
Idag använder tre av fyra kenyaner mobilpengar,
det är helt enkelt ett bankkonto som kan användas
på vilken mobiltelefon som helst.
Personen som skickar pengar betalar 1,6 procent i avgift och kan
med en knapptryckning
föra över pengar till en mottagares konto
utan mellanhänder.
På samma sätt som tekniken förändrar industrier
i våra egna liv
kan betalningstekniken i fattiga länder
förändra biståndet.
Det sprider sig så snabbt att det är möjligt
att föreställa sig att nå miljoner
av världens fattiga på detta sätt.
Det är vad vi har börjat göra på GiveDirectly.
Vi är den första organisationen
med syfte att möjliggöra pengaöverföring till fattiga.
Vi har skickat pengar till 35 000 människor
på landsbygden i Kenya och Uganda
genom engångsbetalningar på 1 000 dollar
per familj.
Hittills har vi riktat oss till de fattigaste människorna
i de fattigaste byarna.
I den här delen av världen
är det människor som har hem gjorda av lera och halm,
inte cement eller järn.
Låt oss säga att detta är din familj.
Vi kommer hem till er med en Android-telefon.
Vi skriver upp era namn, tar kort på er
ett kort på hyddan
och får GPS-koordinaterna.
Samma kväll skickar vi all data upp till molnet
och varje del kollas upp
av ett utomstående team
som till exempel använder sig av satellitbilder.
Sedan kommer vi tillbaka,
vi säljer en enkel mobiltelefon till er
om ni inte redan har en,
och ett par veckor senare
skickar vi pengar till den.
Något som för fem år sedan hade verkat omöjligt
kan vi nu göra smidigt
och utan korruption.
Ju mer pengar vi ger till de fattiga
och ju mer evidens vi har för att det fungerar
desto mer behöver vi tänka om när det gäller
allt annat vi skänker.
Idag är tankegången bakom biståndsarbete
alltför ofta att, "Tja, vi gör i alla fall någon nytta."
När vi är självbelåtna och lägger ribban där,
när vi intalar oss själva att bistånd
är bättre än ingen hjälp alls,
riskerar vi att investera ineffektivt
i de egna idéer som för oss låter innovativa:
på att skriva rapporter,
på flygbiljetter och stadsjeepar.
Tänk om tankegången gick såhär:
gör vi mer nytta än de pengar som skänks direkt?
Organisationer behöver bevisa
att de gör mer nytta för de fattiga
än de fattiga kan göra själva.
Självklart kommer inte skänkta pengar att skapa allmännytta
som att utrota sjukdom eller bygga upp starka institutioner,
men det kan höja ribban
för hur vi hjälper enskilda familjer
att påverka sina liv till det bättre.
Jag tror på bistånd.
Jag tror att de flesta typer av bistånd är bättre än
att kasta ut pengar från ett flygplan.
Jag är också helt övertygad om
om att en hel del bistånd idag
inte är bättre än att ge pengarna till de fattiga direkt.
Jag hoppas att det en dag kommer att vara det.
Tack så mycket.
(Applåder)