Pretpostavljam da svaka
dobrotvorna radnica u Africi
dođe do stadijuma u svojoj karijeri
kada želi da uzme sav novac za svoj projekat -
možda je u pitanju škola ili program obuke -
spakuje ga u torbu,
sedne na avion koji leti preko najsiromašnijih sela u državi,
i počne da baca taj novac kroz prozor.
Jer za veterana dobrotvornog radnika,
ideja o stavljanju čistog keša
u ruke najsiromašnijih ljudi na planeti
ne zvuči suludo,
već zadovoljavajuće.
Doživela sam taj trenutak oko svoje desete godine rada,
i srećom, tada sam naučila
da ova ideja zapravo postoji,
i to je možda upravo ono što sistemu treba.
Ekonomisti to zovu nezavisnim prebačajem novca,
i to je upravo to: novac dat
bez ikakvih obaveza.
Vlade u državama u razvoju
rade ovo decenijama,
i tek sada, sa više dokaza
i novom tehnologijom, moguće je
napraviti od ovoga model za deljenje pomoći.
Prilično je jednostavna ideja, zar ne?
Zašto sam onda provela deceniju radeći druge stvari
za siromašne?
Iskreno, verovala sam da mogu da učinim više dobrog
sa novcem za siromašne
nego što siromašni mogu da urade za sebe.
Imala sam dve pretpostavke:
jedna je da su siromašni ljudi delimično siromašni
jer su neobrazovani
i ne prave dobre izbore;
druga je da su nam potrebni ljudi poput mene
da shvate šta im treba i daju im to.
Izgleda da dokazi pokazuju suprotno.
Poslednjih godina, istraživači su proučavali
šta se dešava kada damo novac siromašnim ljudima.
Desetine istraživanja uveliko pokazuju
da ljudi koriste prebačaj novca
da poboljšaju svoje sopstvene živote.
Trudnica u Urugvaju kupuje bolju hranu
i rađa zdravije bebe.
Šrilančani ulažu u svoj posao.
Istraživači koji su proučavali naš rad u Keniji
su otkrili da su ljudi ulagali u različite resurse,
od stoke do opreme i renoviranja u kući,
i primetili su povećanja u prihodima
od posla i poljoprivrede
godinu dana nakon što je novac poslat.
Nijedno od ovih istraživanja nije otkrilo da ljudi
troše više na piće i duvan
ili da ljudi rade manje.
Zapravo, rade više.
To su sve materijalne potrebe.
U Vijetnamu, stariji primaoci su koristili
prebačaj novca da bi platili svoje kovčege.
Kao neko ko se pita da li je Maslov pogrešio,
smatram davanje ovakvog prioriteta duhovnim potrebama
veoma poniznim.
Ne znam da li bih izabrala da dajem hranu,
opremu ili kovčege,
što pokreće pitanje:
koliko smo dobri u deljenju resursa
u ime siromašnih?
Da li smo vredni troška?
Ponovo, možemo da posmatramo iskustvene dokaze
o tome šta se dešava kada dajemo ljudima stvari
po našem izboru.
Jedno iscrpno istraživanje posmatralo je program u Indiji
gde se daje stoka takozvanim "ultrasiromašnima",
i otkrili su da se 30 procenata primalaca
okrenulo i prodalo stoku koju su dobili
za novac.
Prava ironija je
da su za svako sredstvo vredno 100 dolara
koje je ovaj program dao nekome,
oni potrošili ostalih 99 dolara da to urade.
Šta ako umesto toga koristimo tehnologiju da bismo stavili novac
od agencija za pomoć ili bilo koga od nas
direktno u ruke siromašne osobe?
Danas, tri od četiri Kenijca koriste mobilni novac,
koji je zapravo bankovni račun kojim može da se upravlja
sa bilo kog mobilnog telefona.
Pošiljalac može da plati uslugu transfera od 1,6%
i klikom na dugme
pošalje novac direktno na račun primaoca
bez posrednika.
Poput tehnologija koje menjaju privredu
u našim životima,
tehnologija plaćanja u siromašnim zemljama
može da promeni pomoć.
Širi se toliko brzo da je moguće
zamisliti dostizanje milijarde
najsiromašnijih ljudi na svetu na ovaj način.
To smo mi počeli da radimo u "GiveDirectly".
Mi smo prva organizacija
koja omogućava prebačaj novca siromašnima.
Poslali smo novac za 35 000 ljudi širom ruralne Kenije
i Ugande
u jednostrukim isplatama od 1000 dolara,
po porodici.
Do sada smo tražili najsiromašnije ljude
u najsiromašnijim selima i u ovom delu sveta,
to su oni koji žive u kućama
od blata i trske,
a ne cementa i čelika.
Recimo da je to vaša porodica.
Mi se pojavimo na vašim vratima sa android telefonom.
Uzmemo vaše ime, slikamo vas
i vašu brvnaru
i uzmemo GPS koordinate.
Iste noći, pošaljemo sve podatke u oblak
i svaki deo proverava
nezavisni tim
koristeći, na primer, satelitske snimke.
Zatim, mi se vratimo,
prodamo vam običan mobilni telefon
ako ga već nemate,
i nekoliko nedelja kasnije,
pošaljemo vam novac na njega.
Nešto što je pre pet godina
delovalo nemoguće,
danas možemo da uradimo efikasno
i bez korupcije.
Što više novca dajemo siromašnima,
i što više dokaza imamo da to funkcioniše,
to više moramo da uzmemo u obzir
sve ostalo što dajemo.
Danas je logika kod pomoći previše često to
da činimo makar nešto dobro.
Kada smo popustljivi
sa time kao svojim standardom,
kada kažemo sebi da je davanje pomoći
bolje nego ne davati ništa,
težimo da ulažemo neefikasno,
u sopstvene ideje za koje mislimo da su inovativne,
u pisanje izveštaja,
u avionske karte i terenska vozila.
Šta ako bi logika bila:
da li bismo učinili bolje od davanja novca direktno?
Organizacije bi trebalo da dokažu
da rade više dobrog za siromašne
nego što siromašni mogu da urade za sebe.
Naravno, davanje novca neće stvoriti javna dobra
poput iskorenjivanja bolesti ili građenja jakih institucija,
ali bi moglo da postavi viši standard
za načine na koji pomažemo porodicama
da poboljšaju svoje živote.
Verujem u pomoć.
Verujem da je većina pomoći bolja od običnog
bacanja novca iz aviona.
Potpuno sam sigurna
da većina pomoći danas
nije bolja od direktnog davanja novca siromašnima.
Nadam se da će biti jednog dana.
Hvala vam.
(Aplauz)