Gyanítom, hogy a legtöbb
segítő munkatárs Afrikában
megéli a pillanatot karrierjében,
amikor azt akarja, hogy minden pénzzel az ő projektjét támogassák--
lehet az egy iskolai vagy egy képzési program --
tehát becsomagolja a bőröndjét,
felszáll egy gépre, és elrepül az ország legszegényebb falvaihoz,
és máris elkezdi kidobálni a pénzt az ablakon.
Mivel egy veterán segélyező munkatárs számára
az az ötlet, hogy a rideg, valódi készpénzt tegye
a legszegényebb ember tenyerébe a Földön,
nem hangzik őrültségnek,
inkább nagyon is kielégítőnek.
Ez a pillanat kb a 10. éves évfordulómra tehető,
és szerencsére ez akkor volt, amikor megtudtam,
hogy ez a gondolat valójában létezik
és ez lehet az, amire a támogatási rendszernek szüksége van.
Közgazdászok ezt feltétel nélküli pénzátutalásnak hívják,
és pontosan az is: Ez a pénzadomány
elkötelezettség nélküli.
A fejlődő országok kormányai
már évtizedek óta ezt teszik.
és ez csak most, bizonyítékokkal
és az új technológiával vált lehetővé
ezt a modellt a segélynyújtás módjává tenni.
Egy egyszerű ötlet, nem igaz?
Nos, miért tettem egy évtizeden keresztül
más dolgokat a szegényekért?
Őszintén szólva,azt hittem, hogy több jót tehetek
a pénzzel a szegényeknek,
mint amit ők tehetnek magukért.
Két feltételezésem volt:
Egy: a szegény emberek azért szegények,
mert iskolázatlanok,
és nem hoznak jó döntéseket;
Kettő: szükség van olyan emberekre, mint én,
akik kitalálják, mire van szükségük, és azt el is juttatja hozzájuk.
Kiderült, hogy a tények mást mondanak.
Az utóbbi években, kutatók már tanulmányozzák,
mi történik, ha a szegényeknek készpénzt adunk.
Több tucat tanulmány támasztja alá,
hogy az emberek pénzátutalásokat használnak,
hogy javítsanak az életükön.
Terhes nők Uruguayban jobb élelmiszereket vásárolnak
és így egészségesebb babákat hoznak a világra.
Sri Lanka-i férfiak befektetnek vállalkozásaikba.
A kutatók, akik tanulmányozták a munkánkat Kenyában
megállapították, hogy különböző eszközökbe fektettek be az emberek
a haszonállatoktól, az otthonaik felújítására való berendezésekig,
és látták a vállalkozásból és földművelésből
származó jövedelmük növekedését,
egy évre rá, hogy megkapták a pénzüket.
Egyik tanulmány sem találta úgy, hogy az emberek
többet költenek ivászatra, vagy dohányzásra,
vagy hogy az emberek kevesebbet dolgoznának.
Valójában többet dolgoznak.
Nos, ezek mind anyagi szükségletek.
Vietnamban, az idős kedvezményezettek
az átutalt összegeket koporsóik kifizetésére használták.
Mint aki azon töpreng, hogy vajon Maslow rosszul gondolta-e,
Úgy találom ez a választás előtérbe teszi lelki szükségleteiket,
ami mélyen alázatos.
Nem tudom, hogy én adtam-e volna ételt,
szerszámot, vagy koporsót,
ami felveti a kérdést:
Mennyire vagyunk jók az erőforrásoknak a szegények nevében
történő kihelyezésében?
Kiérdemeljük-e a ránk költötteket?
Megnézhetjük a gyakorlati bizonyítékokat,
hogy mi történik, amikor mi választjuk meg
az embereknek való dolgokat.
Egy jelentős tanulmány vizsgálta ezt Indiában,
ahol a legszegényebbeknek állatokat adtak
és rájöttek, hogy a kedvezményezettek 30 százaléka esetében
a visszájára fordult, mert eladták
készpénzért.
Az igazi irónia az,
hogy minden 100 dollár értékű eszköz,
amit ez a program adott valakinek,
egy másik 99 dollárba került, hogy megvalósuljon.
Mi lenne, ha a technológia használatával adnánk készpénzt,
vagy segélyszervezetektől, vagy bármelyikünktől
közvetlenül a szegény ember kezébe.
Ma négy kenyaiból három, mobil pénzt használ,
ami alapvetően egy bankszámla,
és bármilyen mobilról használható.
A feladó fizeti a 1,6 % díjat
és egy gombkattintással
pénzt küld közvetlenül a kedvezményezett számlájára,
közvetítők nélkül.
Mint az iparágakat felforgató technológiák
a saját életünkben,
a kifizetési technológiák a szegény országokban is
megzavarhatják a támogatást.
Ez olyan gyorsan terjed, hogy elképzelhető,
hogy emberek milliárdjait, a világ szegényeit
ilyen módon érhetjük el.
Ez az, amit már elkezdtünk a "Közvetlen Adakozás"-ban.
Mi vagyunk az első olyan szervezet,
aki elkötelezett a pénzátutalások mellett, a szegényeknek.
35 000 embernek küldtünk pénzt Kenya vidéki területeire
és Ugandába,
egy egyszeri, 1000 dolláros kifizetéssel
családonként.
Eddig megkerestük a legszegényebbeket
a legelmaradottabb falvakban, és a világ ezen részein,
Ők azok, akik sárból tapasztott,
zsúpfedeles kunyhókban,
nem pedig cementből és vasból készültekben élnek.
Szóval mondjuk azt, hogy ez a te családod.
Megérkezünk a kapudhoz egy Android telefonnal.
Megkérdezzük a nevedet, és készítünk egy fotót
rólad meg a kunyhódról,
és levesszük a GPS koordinátákat.
Éjszaka elküldjük az adatokat a felhőbe,
és egy független csapat
minden egyes darabot elhelyez,
például a műholdképeken.
Aztán visszajövünk,
el fogunk adni egy egyszerű mobiltelefont
ha még nem rendelkezel ilyennel,
és néhány héttel később,
küldünk pénzt a mobilodra.
Valami, ami öt évvel ezelőtt
lehetetlennek tűnt volna,
most már hatékonyan,
korrupciótól mentesen tehetjük.
Minél több pénzt adunk a szegényeknek,
és minél több bizonyíték van arra, hogy működik,
annál inkább újra kell gondolnunk
hogy mi minden mást adunk.
Ma a támogatás logikája mögött túl gyakran van az,
hogy legalább valami jót teszünk.
Amikor önteltek vagyunk,
megelégszünk ezzel a szinttel,
amikor azt mondjuk, hogy támogatást adni jobb,
mint a semmi,
akkor elkezdünk hatástalanul befektetni
saját, innovatívnak tűnő ötleteinkbe,
beszámolók írásába,
repülőjegyekbe és terepjárókba.
Mi lenne, ha az volna a logika,
hogy jobban fogjuk-e majd csinálni, mintha pénzt adnánk közvetlenül?
A szervezeteknek bizonyítani kéne,
hogy még több jót tesznek a szegényekért,
mint azt ők tehetnék saját magukért.
Persze a készpénzes adakozás nem hoz létre közjavakat.
mint például a betegségek felszámolása, vagy erős intézmények megépítése,
de magasabbra tehetné a lécet,
ahogyan megsegítjük az egyes családokat
életkörülményeik javításában.
Hiszek a támogatásban.
Hiszem, hogy a legtöbb támogatás jobb,
mint csak a repülőről kidobált pénz.
Teljes bizonyossággal mondhatom,
hogy sok támogatás ma nem jobb,
mint közvetlenül a szegényeknek adni.
Remélem, hogy egy nap majd az lesz.
Köszönöm.