Van valami,
amit tudnak rólam, valami igazán személyes dolog,
és van valami, amit én tudok önökről,
mindannyiukról,
és ez szorosan kapcsolódik mindahhoz, ami miatt általában aggódnak.
Van valami, amit tudunk
minden emberről, akivel valaha találkozunk ezen a földön,
az utcán,
ami a legfőbb forrása mindannak,
amit tesznek,
és annak, amit elviselnek,
és ez a dolog pedig nem más, mint
hogy mindannyian boldogok akarunk lenni.
Ez a tulajdonságunk közös, mindannyiunkra vonatkozóan.
Az, amilyennek képzeljük a boldogságunkat,
egyénenként változik,
de mégis, sok mindenben hasonlítunk,
mégpedig abban, hogy mindannyian boldogok akarunk lenni.
Az én előadásom tárgya a hála.
Hogy miképpen kapcsolódik
a boldogság és a hála egymáshoz?
Sokan erre azt mondanák, hogy a válasz egyszerű:
amikor boldog az ember, akkor hálás.
De gondolkodjunk csak el ezen még egyszer!
Valóban a boldog emberek-e azok, akik igazán hálásak?
Mindannyian ismerünk több olyan embert is,
akiknek mindenük megvan ahhoz, hogy boldogok legyenek,
és mégsem azok,
mert valami másra vágynak,
vagy többre abból, amijük már van.
És mindannyian ismerünk olyan embereket,
akiket sok szerencsétlenség ér,
szerencsétlenség, amelyben mi magunk nem szeretnénk részesülni,
és ők igazán boldogak.
Sugárzik a boldogság belőlük. Most meglepődtek.
Hogy miért van ez? Mert azok az emberek hálásak.
Tehát nem a boldogság az, ami a hála érzését kelti bennünk.
A hálánk az, ami boldoggá tesz minket.
Ha önök azt hiszik, hogy a boldogság eléréséért kell majd hálásnak lennünk,
érdemes lenne ezt újragondolniuk.
A saját hálánk az, ami révén a boldogságot is megkaphatjuk.
Most meg feltehetjük a kérdést:
mit is értünk pontosan a hála alatt?
És az hogyan működik?
Az önök személyes tapasztalataiból merítek.
Hiszen saját tapasztalatunkból tudjuk, hogy hogyan is működik.
Részesülünk valamiben,
ami értékes számunkra.
Valami megadatik nekünk, ami értéket hordoz.
És valóban a miénk.
Ennek a két dolognak együtt kell járnia.
Valami értékesnek kell lennie,
és ajándék kell hogy legyen.
Nem olyan, amit mi vásároltunk. Nem általunk szerzett.
Nem is becseréltük. Nem dolgoztunk érte.
Csak egyszerűen kaptuk azt.
És amikor ez a két dolog együtt jelenik meg
-- valami, ami értékes számomra,
és valami, amit ingyen kaptam --,
akkor a hála érzése saját magától
eltölti a szívem,
a boldogság spontán módon kialakul bennem.
Így működik a hálaérzet.
És mindehhez a kulcs,
hogy életünkben nem csak néha élhetjük át mindezt.
Nem lehetnek egyszerűen csak élményeink, amelyekért hálásak vagyunk.
Emberek lehetünk, akiknek életét betölti a hála.
Hálával átszőtt élet, ez a lényeg.
És hogyan élhetünk ilyen életet?
Annak megtapasztalása révén, annak a tudatában,
hogy minden egyes pillanat egy ajándék pillanat.
Nem általunk megszerzett.
Nem előidéztük valamilyen módon.
Nincs semmi biztosíték arra,
hogy lesz még egy másik pillanat,
és mégis ez a legértékesebb dolog,
amit valaha kaphattunk,
ez a pillanat, mindazokkal a lehetőségekkel együtt, amelyeket magába foglal.
Ha nem élünk ezzel a jelenlegi pillanattal,
nem lesz már egyetlen lehetőségünk sem, hogy bármit is tegyünk,
bármit is megtapasztaljunk,
és ez a pillanat egy ajándék.
Egy megadatott pillanat, ahogyan mondanánk.
Most pedig azt mondjuk, hogy az ajándék ebben az ajándékban
valóban maga a lehetőség.
Amiért ön igazán hálás, az a lehetőség,
nem a dolog, ami adódott önnek,
mert ha az valahol máshol lenne,
és önnek nem lenne rá lehetősége, hogy élvezhesse azt,
hogy felhasználhassa,
akkor nem lenne hálás érte.
A lehetőség a minden ajándékban rejlő ajándék,
és van ez a mondásunk, hogy
ragadjuk meg a lehetőséget.
Gondolkodjanak csak el ezen!
Minden pillanat egy ajándék, minden egyes pillanat,
és ha elszalasztja e pillanat kínálta lehetőséget,
egy újabb pillanat következik, és újabb és újabb.
Ki tudjuk használni ezt a lehetőséget,
vagy el tudjuk szalasztani,
és ha kihasználjuk azt,
akkor megkapjuk a kulcsot a boldogsághoz.
Kezünkben tarthatjuk a boldogság
legfőbb kulcsát.
Pillanatról pillanatra,
hálásak lehetünk ezért az ajándékért.
Ez azt jelenti,
hogy mindenért hálásak lehetünk?
Bizonyára nem.
Nem tudunk hálásak lenni az erőszakért, a háborúért,
az elnyomásért, a kizsákmányolásért.
Személyes szinten nem tudunk hálásak lenni
egy barát elveszítéséért, a hűtlenségért,
a halálesetért.
De nem is mondtam, hogy mindenért hálásak lehetünk.
Azt mondtam, hogy minden pillanatban lehetünk hálásak
a lehetőségért,
és még akkor is eljuthatunk erre a szintre,
ha valami szörnyen nehéz dologgal
kell szembesülnünk,
és reagálhatunk erre az adódott lehetőségre.
Nem annyira rossz, mint amennyire annak tűnik.
Igazából, amikor megfigyeljük és megtapasztaljuk,
rájövünk, hogy legtöbbször amit kapunk,
az egy lehetőség amit élvezhetünk is,
és egyszerűen elmulasztjuk, mert
átrohanunk az életen,
és nem állunk meg, hogy észrevehessük a lehetőséget.
De egyszer valamikor
szembesülünk valami igen bonyolult dologgal,
és amikor ez a nehézség felbukkan életünkben,
kihívásként jelenik meg, hogy felemelkedjünk a lehetőség kihasználásának szintjére,
és eljuthatunk erre a szintre, ha megtanulunk valamit,
ami néha fájdalmas is lehet.
Megtanulunk türelmesnek lenni, például.
Hallottuk már, hogy a békéhez vezető út
nem egy vágta,
hanem inkább egy maraton.
Ehhez türelem kell. Ez az, ami nehéz.
Lehet az, hogy ki kell állnunk a véleményünkért,
kiállni azért, amiről meg vagyunk győződve.
Ez egy lehetőség, amit kaptunk.
Hogy tanuljunk, hogy szenvedjünk, hogy kiálljunk,
mindezek a lehetőségek megadattak nekünk,
de ezek lehetőségek,
és azok, akik hasznot húznak ebből,
ezekből a lehetőségekből,
azok az emberek, akiket mi csodálunk.
Ők valamit kihoztak az életükből.
És azok, akik hibáztak, más lehetőséget kapnak.
Mindig várnak ránk újabb lehetőségek.
Ebben olyan csodálatosan bőséges az élet.
Tehát hogyan találhatunk egy módszert,
amelynek révén hasznosítani tudjuk ezt?
Hogyan találhat mindegyikünk megoldást
arra, hogy hálával élhessen,
nem csak egyszer-egyszer,
hanem pillanatról pillanatra?
Hogy csináljuk ezt?
A válasz nagyon egyszerű.
Annyira egyszerű, hogy már gyerekként
elmondták nekünk, mikor tanultunk átkelni az úton.
Állj meg! Nézz szét! Menj!
Mindössze ennyi.
De milyen gyakran állunk meg?
Átvágtatunk az életen. Nem állunk meg.
Elszalasztjuk a lehetőséget, mert nem állunk meg.
Meg kell állnunk. Csendben kell lennünk.
És stoptáblákat kell beépítenünk
az életünkbe.
Mikor néhány évvel ezelőtt Afrikában voltam,
és utána hazajöttem,
felfigyeltem a vízre.
Afrikában, ahol voltam, nem volt iható víz.
Valahányszor megengedtem a csapot,
úgy éreztem, el vagyok halmozva.
Valahányszor felkapcsoltam a villanyt,
annyira hálás voltam. Nagyon boldoggá tett.
De egy idő után ezek túlságosan megszokottá váltak.
Így kis címkéket tettem a kapcsolóra
és a vízcsapra,
és ahányszor megengedtem: víz!
Szóval, az önök képzelőerejére van bízva.
Megtalálhatják azt, ami leginkább működik az önök esetében,
de szükségük lesz stoptáblákra az életükben.
És mikor megállnak,
a következő lépés az lesz, hogy szétnézzenek.
Nézzenek körül! Nyissák ki szemüket!
Nyissák ki füleiket! Használják az orrukat!
Minden érzékszervüket használják
ezért a csodálatos gazdagságért, amit kapnak!
Sosem fog véget érni,
és ez az, amiről az élet szól,
hogy élvezzük, élvezzük mindazt, amit kapunk.
És aztán kitárhatjuk a szívünket is,
a szívünket a lehetőségekért,
azokért a lehetőségekért is, hogy másoknak segíthessünk,
hogy másokat boldoggá tegyünk, mert nincs nagyobb boldogság annál,
mint az, amikor mindenki boldog közülünk.
És amikor szívünket kitárjuk a lehetőségekért,
azok meghívnak minket, hogy tegyünk valamit,
és ez a harmadik dolog.
Állj meg, nézz szét, majd menj, és valóban tégy valamit!
És amit tehetünk,
az minden, amit az életünk felkínál az adott pillanatban.
Leginkább az lesz az élvezhető lehetőség,
de néha valami más is, egy nehezebb dolog.
De bármi is legyen, ha élünk ezzel a lehetőséggel,
elkísérjük, kreatívak leszünk,
azok a kreatív emberek...
És a kis megállj, szétnézés, tovább menés,
egy termékeny mag,
ami gyökeresen megváltoztathatja világunkat.
Mert fontos számunkra, jelen pillanatban
az öntudatunk megváltoztatásának kellős közepén vagyunk,
és nagyon meglepődnének, ha...
Mindig meglepődöm, amikor hallom, hogy
a "hála" és a "köszönet" szavak milyen sokszor elhangzanak.
Bárhol, ahol megtalálod,
egy hálás légitársaság, egy vendéglő hálája,
egy kávézó hálája, egy bor, ami hálás.
Igen, én még olyan WC papírt is láttam,
amelynek a márkaneve "Köszönöm" volt. (Nevetés)
Létezik egy hálahullám, mert
az emberekben egyre inkább tudatosul, hogy mennyire fontos is ez,
és hogy mekkora mértékben meg tudja változtatni a világunkat.
Meg tudja változtatni,
mérhetetlenül nagy mértékben,
mert, ha hálás vagy, nem félsz,
és ha nem félsz, nem vagy erőszakos.
Ha hálás vagy, akkor az elégedettség érzése fog el,
és nem pedig a hiányérzet,
és ezt meg akarod majd osztani másokkal.
Ha hálás vagy, akkor élvezed azt,
hogy mennyire sokszínűek az emberek,
és tiszteletet érzel mindenki iránt,
és az megváltoztatja ezt a hatalompiramist,
amelynek befolyásában élünk.
És ez nem az egyenlőséget idézi elő,
hanem az egymás iránti egyenlő tiszteletet,
és ez az, ami fontos.
A világ jövője egy hálózatszerű felépítés lesz,
nem pedig piramisszerű, nem egy fejjel lefele állított piramis.
Ez a megújulás, amiről beszélek,
egy erőszakmentes forradalom,
és annyira forradalmi,
hogy valóban meg is újítja
a forradalom legfontosabb elvét.
Mert egy normális forradalom az,
amikor a hatalompiramis a feje tetejére áll,
és azok, akik lent voltak, most a csúcsra jutnak,
és ugyanazt teszik,
amit az előzőek tettek azelőtt.
Amire nekünk szükségünk van, az egy kis csoportokból kialakított hálózat,
kisebb és kisebb csoportok, melyek ismerik egymást,
akik kapcsolatban vannak egymással,
és az egy hálás világ.
Egy hálás világ pedig egy vidám emberekből álló világ.
A hálás emberek vidámak,
és a vidám emberek,
és minél több és több vidám ember él,
annál inkább lesz egy vidám világunk.
Van egy hálózatunk a hálateli életet élőknek,
és ez hatalmasra nőtt.
Nem értettük, mitől nőtt ilyen nagyra.
Az emberek gyertyát gyújthatnak,
amikor hálásak valamiért.
És 15 millió gyertyát gyújtottak meg
egy évtized alatt.
Az emberekben egyre inkább tudatosul, hogy
a hálás világ egy boldog világ,
és mindannyiunknak megvan a lehetősége
az egyszerű "állj, nézz szét és menj" révén,
hogy átalakítsuk a világot,
hogy egy boldog hellyé változtassuk.
És ebben reménykedem,
és ha ebben közreműködünk kicsit,
abban, hogy mindannyian hasonló dolgot akarjunk,
álljunk meg, nézzünk szét és menjünk!
Köszönöm!
(Taps)