יש משהו
שאתם יודעים עלי, משהו אישי מאד,
ויש משהו שאני יודע
על כל אחד ואחת מכם,
משהו שנמצא בלב הדברים שמעסיקים אתכם.
יש משהו שאנו יודעים
על כל אדם שאנו פוגשים בכל מקום בעולם,
ברחוב,
שהוא המניע העיקרי
בכל מה שאותו אדם עושה
וקשור לכל דבר שהוא משלים עימו,
והדבר הזה הוא שכולנו
רוצים להיות מאושרים.
בעניין הזה, כולנו מאוחדים.
באשר לאופן בו אנו מדמיינים את אושרנו -
זה שונה מאדם לאדם,
אבל גם כך יש לנו הרבה מן המשותף:
העובדה שאנו רוצים להיות מאושרים.
נושא ההרצאה שלי הוא הכרת-תודה.
מה הקשר בין
אושר להכרת-תודה?
רבים יאמרו שזה קל מאד.
כשאתה מאושר, אתה אסיר-תודה.
אבל חישבו שנית:
האם אכן האנשים המאושרים הם אלה שמכירים תודה?
כולנו מכירים די הרבה אנשים
שיש להם כל מה שדרוש כדי להיות מאושרים,
והם אינם מאושרים,
כי הם רוצים משהו אחר
או יותר ממה שיש להם.
וכולנו מכירים אנשים
שעברו הרבה פורענויות,
פורענויות שאנו עצמנו לא היינו רוצים לחוות,
והם מאושרים עד עמקי נשמתם.
הם קורנים אושר. ואנו מופתעים.
מדוע זה? משום שהם אסירי-תודה.
כך שלא האושר הוא שהופך אותנו לאסירי-תודה,
הכרת התודה היא שעושה אותנו למאושרים.
אם אתם חושבים שהאושר הוא שהופך אתכם לאסירי-תודה,
חישבו שוב.
הכרת התודה היא שעושה אתכם למאושרים.
אז אפשר לשאול,
למה בדיוק הכוונה ב"הכרת-תודה"?
איך זה עובד?
אני פונה לנסיונכם האישי.
כולנו יודעים, מנסיון, איך זה עובד.
אנו חווים משהו
שיש בו ערך עבורנו.
מוענק לנו משהו שיש בו ערך עבורנו.
והוא אכן מוענק.
צריך להיות חיבור בין שני דברים.
הדבר צריך להיות בעל ערך,
וגם להיות מתנה אמיתית.
לא קניתם אותו. לא הרווחתם אותו.
לא החלפתם אותו במשהו. לא עבדתם בשבילו.
הוא פשוט ניתן לכם.
וכששני הדברים האלה מתחברים,
משהו שבאמת יש בו ערך עבורי,
ואני מבין שהוא ניתן לי חינם,
הרי שאז הכרת התודה, באופן ספונטני
גואה בליבי,
האושר גואה בליבי באופן ספונטני.
ככה מתרחשת הכרת התודה.
אך המפתח לכל זה הוא,
שלא ייתכן שנחווה זאת רק מפעם לפעם.
איננו יכולים להיות אנשים שיש להם רק חוויות של הכרת-תודה.
אנו יכולים להיות אנשים שחיים מתוך הכרת-תודה.
חיים של הכרת-תודה. זהו הדבר.
איך נוכל לחיות חיים של הכרת-תודה?
בכך שנחווה, בכך שניעשה מודעים לכך
שכל רגע הוא רגע נתון, כמו שאנו אומרים.
הוא מתנה. לא הרווחתם אותו.
לא גרמתם לו להיווצר בשום דרך.
אין לכם שום דרך להבטיח שעוד יהיה
רגע נוסף שיינתן לכם,
ובכל זאת, זה הדבר הכי רב-ערך
שיכול להינתן לנו,
הרגע הזה, על כל ההזדמנויות הצפונות בו.
אילו לא היה לנו הרגע הנוכחי,
לא היתה לנו שום הזדמנות לעשות משהו
או לחוות משהו,
והרגע הזה הוא מתנה.
זהו רגע נתון, כפי שאנו אומרים.
ואנו אומרים שהמתנה שבתוך המתנה הזו
היא באמת ההזדמנות.
למעשה, אתם מכירים תודה על ההזדמנות,
ולא על הדבר שניתן לכם,
כי אם הדבר הזה היה במקום אחר
ולא היתה לכם ההזדמנות ליהנות ממנו,
לעשות איתו משהו,
לא הייתם אסירי-תודה עליו.
ההזדמנות היא המתנה שבתוך כל מתנה,
ולנו יש אימרה:
"ההזדמנות מיתדפקת רק פעם אחת."
חישבו על כך שנית.
כל רגע הוא מתנה חדשה, שוב ושוב.
ואם אתם מחמיצים את ההזדמנות של הרגע הזה,
יינתן לנו רגע נוסף ועוד רגע.
אנו יכולים לפתוח עצמנו להזדמנות הזו,
או להחמיץ אותה,
ואם ניפתח להזדמנות זו,
זהו המפתח לאושר.
הרי לכם מפתח-האב לאושרנו:
הוא מונח בידינו.
רגע אחר רגע,
אנו יכולים להכיר תודה על מתנה זו.
האם זה אומר
שאנו יכולים להכיר תודה על כל דבר?
ודאי שלא.
איננו יכולים להכיר תודה על אלימות, על מלחמה,
על דיכוי, על נצלנות.
ברמה האישית, איננו יכולים להכיר תודה
על אובדן חבר, על חוסר נאמנות,
על שכול.
אבל לא טענתי שאנו יכולים להכיר תודה על כל דבר.
אמרתי שאנו יכולים להכיר תודה, בכל רגע נתון,
על ההזדמנות שבו.
ואפילו כשאנו ניצבים
מול משהו קשה ביותר,
באפשרותנו להתעלות באותו רגע,
ולהיענות להזדמנות שמוענקת לנו.
זה לא רע כפי שזה נראה.
למעשה, כשמסתכלים על זה ומתנסים בזה,
מוצאים שרוב הזמן, מה שניתן לנו
הוא הזדמנות ליהנות,
ואנו מחמיצים אותה רק בגלל
שאנו חיים מתוך חפזון
ולא עוצרים כדי לזהות את ההזדמנות.
אבל מידי פעם בפעם,
ניתן לנו משהו קשה מאד,
כשהדבר הקשה הזה קורה לנו,
זהו אתגר להתעלות ולהכיר בהזדמנות,
וביכולתנו להתעלות בכך שנלמד משהו
שהוא לעתים כואב.
ללמוד להיות סבלניים, למשל.
כבר אמרו לנו שהדרך לשלום
איננה מרוץ,
אלא דומה יותר למרתון.
זה דורש סבלנות. זה קשה.
אתם עשויים להידרש להגן על עמדתכם,
להגן על אמונתכם.
זאת היא הזדמנות אשר ניתנת לנו.
ללמוד, לסבול, לעמוד על שלנו,
כל ההזדמנויות האלה ניתנות לנו,
אבל הן הזדמנויות,
ואלה שפותחים עצמם
להזדמנויות אלה
הם אלה שאנו מעריצים.
הם יוצרים משהו בחייהם.
ומי שנכשל - זוכה בהזדמנות נוספת.
אנו תמיד זוכים בהזדמנות נוספת.
זהו העושר הנפלא של החיים.
אז איך אפשר למצוא שיטה
לרתום זאת לתועלתנו?
איך יכול כל אדם מאיתנו למצוא שיטה
לחיות מתוך הכרת-תודה,
ולא רק מידי פעם בפעם,
אלא להיות אסיר-תודה בכל רגע ורגע.
איך אפשר לעשות זאת?
השיטה היא פשוטה מאד.
היא כה פשוטה, שהיא בעצם מה שלימדו אותנו
בילדותנו, כשלמדנו לחצות את הכביש:
עצור, הבט לצדדים, לך.
זה הכל.
אבל כמה פעמים קורה שאנו עוצרים?
אנו ממהרים כל החיים. אנו לא עוצרים.
אנו מחמיצים את ההזדמנות משום שאיננו עוצרים.
אנו מוכרחים לעצור. אנו מוכרחים להשתתק.
ועלינו להקים תמרורי "עצור"
בחיינו.
כשהייתי באפריקה, לפני כמה שנים,
וחזרתי הביתה,
שמתי לב למים.
במקום בו הייתי באפריקה, לא היו לי מים ראויים לשתיה.
בכל פעם שפתחתי את הברז,
התפעלתי מחדש.
בכל פעם שהדלקתי את האור,
הייתי כה אסיר-תודה. זה כל-כך שימח אותי.
אבל אחרי זמן-מה זה נשחק.
אז הדבקתי מדבקות קטנות על מתג החשמל
ועל ברז המים,
ובכל פעם שפתחתי אותו - מים!
אני מותיר זאת לדמיונכם.
אתם יכולים למצוא מה הכי מתאים לכם,
אבל אתם זקוקים לתמרורי "עצור" בחייכם.
וכשאתם עוצרים,
הדבר הבא שיש לעשות הוא להתבונן.
התבוננו. פיקחו את עיניכם.
פיתחו את אוזניכם. פיתחו את אפכם.
פיתחו את כל החושים
אל העושר הנפלא הזה שניתן לנו.
אין לו סוף,
וזה כל העניין בחיים,
ליהנות, ליהנות ממה שניתן לנו.
ואז אנו יכולים גם לפתוח את ליבנו,
את ליבנו, אל ההזדמנויות,
כי ההזדמנויות הן גם לעזור לאחרים,
לשמח אחרים, כי דבר איננו גורם לנו יותר אושר
מאשר כשכולנו מאושרים.
וכשאנו פותחים את ליבנו אל ההזדמנויות,
ההזדמנויות מזמינות אותנו לעשות מעשה,
וזה הדבר השלישי.
עצור, התבונן, ואז לך ועשה מעשה!
ומה שאנו יכולים לעשות
הוא מה שהחיים מציעים לכם ברגע הנוכחי.
בד"כ זו ההזדמנות ליהנות,
אך לעתים זהו משהו קשה יותר.
יהיה הדבר אשר יהיה, אם ננצל את ההזדמנות
ונזרום איתה, נהיה יצירתיים,
כאלה הם האנשים היצירתיים,
והמעשה הקטן של "עצור-הבט-לך",
הוא זרע שעוצמתו כה רבה
עד שבכוחו לחולל מהפכה בעולמנו.
כי אנו צריכים... אנו ברגע הנוכחי
באמצע שינוי במודעות,
ואתם תופתעו אם אתם--
אני עצמי כבר מופתע כשאני שומע כמה הרבה פעמים
עולות המלים "הכרת-תודה" ו"אסירות תודה".
הן בכל מקום,
חברת תעופה אסירת-תודה, הכרת-תודה מצד מסעדה,
בית קפה אסיר-תודה, יין אסיר-תודה.
אפילו נתקלתי בנייר טואלט
שהמותג שלו קרוי "תודה רבה". [צחוק]
יש גל של הכרת תודה
כי אנשים מתחילים להבין כמה זה חשוב
וכיצד זה יכול לשנות את עולמנו.
זה יכול לשנות את עולמנו
בדרכים חשובות ביותר,
כי מי שמכיר תודה איננו פוחד,
ומי שאיננו פוחד, איננו אלים.
אם אתם אסירי-תודה אתם פועלים מתחושה שיש לכם מספיק
ולא מתחושת מחסור,
ואתם מוכנים לחלוק.
אם אתם אסירי-תודה, אתם נהנים
מן ההבדלים שבין האנשים,
ואתם מכבדים את כולם,
וזה משנה את פירמידת הכוח
שבה אנו חיים.
זה לא תורם לשוויון,
אבל זה תורם לכבוד שוויוני,
וזה דבר חשוב.
עתיד העולם יהיה רשת,
לא פירמידה, לא פירמידה הפוכה.
המהפכה עליה אני מדבר
היא מהפכה לא-אלימה,
והיא כה מהפכנית,
עד שהיא מחוללת מהפכה
בעצם מושג ה"מהפכה",
כי מהפכה רגילה היא זו
שבה פירמידת הכוח מתהפכת
ואלה שהיו למטה עוברים להיות למעלה
ומתנהגים בדיוק
כפי שהתנהגו קודמיהם.
אנו זקוקים לרשת של קבוצות קטנות יותר,
קבוצות קטנות יותר ויותר, שמכירות זו את זו,
שיוצרות יחסי-גומלין זו עם זו,
וזהו עולם מלא תודה.
עולם של תודה הוא עולם של אנשים שמחים.
אנשים אסירי-תודה הם אנשים שמחים,
ואנשים שמחים,
ככל שיש יותר ויותר אנשים שמחים,
כך ייעשה העולם יותר ויותר שמח.
יש לנו רשת לחיים של הכרת תודה,
והיא גדלה כמו פטריות אחרי הגשם,
לא יכולנו להבין מדוע היא כה גדלה,
קיימת הזדמנות שאנשים ידליקו נר,
כשהם מכירים תודה על משהו.
והודלקו 15 מיליון נרות
בעשור אחד.
אנשים נעשים מודעים
לכך שעולם אסיר-תודה הוא עולם מאושר,
ולכולנו יש הזדמנות
בעזרת אקט פשוט של עצור-הבט-לך,
לשנות את העולם.
להפכו למקום מאושר.
ולכך אני מקווה למען עצמנו,
ואם זה תרם מעט
לכך שתרצו לעשות זאת,
עיצרו-הביטו-לכו.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]