Поговоримо трохи про відкриту безпеку,
бо її треба зміцнити
в нашому 21-му столітті.
Почну ось із чого. Озирнімося на 20-те століття,
щоб зрозуміти, який стиль безпеки
нам підходив.
Це Верден, поле бою у Франції,
на північ від штаб-квартири НАТО в Бельгії.
У Вердені 1916 року упродовж 300 днів
було вбито 700,000 людей,
тобто по 2,000 за день.
Перемотаємо вперед - до безпеки в 20-му столітті -
до Другої світової війни.
Сталінградська битва,
300 днів, вбито 2 мільйони людей.
Переходимо до Холодної війни,
ми й далі будуємо стіни.
Від війни в окопах під час Першої світової війни
ми переходимо до лінії Мажино в роки Другої світової війни,
і далі до Холодної війни,
Залізної завіси та Берлінської стіни.
Стіни не дають результату.
Сьогодні я вважаю, що замість того, щоб будувати стіни
заради безпеки, нам треба зводити мости.
Це відомий у Європі міст.
Він розташований у Боснії та Герцеговині.
Це міст через річку Дрину,
герой роману Іво Андрича,
в якому письменник розповідає,
як у тому дуже неспокійному регіоні Європи та Балканів
масово будували стіни.
За останнє десятиліття ми побачили,
що ці спільноти поволі, вагаючись,
гуртуються.
Тому я знову наголошую, що відкрита безпека -
це налагодження зв'язку між країнами,
установами, державою та приватними компаніями
і згуртування їх за допомогою стратегічного зв'язку,
здебільшого в соціальних мережах.
Я розповім, для чого нам це потрібно,
бо загальна спадщина людства постала
перед багатьма загрозами,
і ніякому джерелу цих загроз
не зарадить будівництво стін.
Як відомо, я моряк.
Цей корабель, лайнер, пливе Індійським океаном.
Що на цій світлині не так?
Уздовж боків корабля натягнутий колючий дріт,
Щоб відлякати піратів.
Сьогодні піратство - це дуже активна загроза
по всьому світу. Це відбувається в Індійському океані.
Піратство процвітає у Малаккській протоці.
У Гвінейській затоці.
У Карибському басейні.
Щорічно піратство завдає 10 мільярдів доларів збитків
світовій транспортній системі.
Торік у цей час 20 суден,
500 моряків тримали в заручниках.
Це напад на загальну спадщину людства.
Нам треба задуматись, як дати йому відсіч.
А тепер вирушимо до іншого моря -
кіберморя.
Перед вами фотографії двох юнаків.
Вони вже перебувають у в'язниці.
Шляхом шахрайства вони зняли з кредитних карток
понад 10 мільярдів доларів.
Це один із прикладів кіберзлочинства, яке щороку
завдає 2 трильйони доларів збитків світовій економіці.
Два трильйони за рік.
Майже ВВП Великобританії.
Отож це безмежне кіберморе -
яскравий приклад цілковитої відкритості -
також перебуває під загрозою.
Коли йдеться про загальну спадщину людства,
мене хвилює загроза, що її створює контрабанда -
рух наркотиків, опію,
який з Афганістану потрапляє в Європу,
а тоді в США.
Ми хвилюємося через кокаїн,
який потрапляє на північ через Анди.
Ми стурбовані обігом нелегальної зброї
і контрабанди. А найбільше
нас непокоїть торгівля людьми та її жахлива ціна.
Контрабанду перевозять здебільшого морем,
але в інших ділянках загальної спадщини людства.
Погляньте на це фото. Якби ж я міг сказати вам,
що це надсучасне судно воєнно-морського флоту США,
яке допомагає нам боротися з контрабандою.
Але, на жаль,
це напівпідводний човен, який належить наркокартелям.
Його збудували в джунглях Південної Америки.
Ми зловили його на тому застарілому човні - (Сміх) -
він перевозив шість тон кокаїну.
Команда з чотирьох людей. Продумана система зв'язку.
Цей вид контрабанди - наркотиків, людей, зброї,
Боже борони, зброї масового знищення,
загрожує загальній спадщині людства.
А тепер подивимось на Афганістан.
Це макове поле в Афганістані.
80-90 відсотків опіумного маку в світі,
опію та героїну, походять з Афганістану.
Звісно, що там є і тероризм.
Звідти веде свої дії Аль-Каїда.
Крім того, в країні активно діють повстанці.
Отож, цей тероризм також є складовою
загальної спадщини людства, і ми мусимо з ним боротися.
Ми живемо в 21-му столітті.
І знаємо, що інструменти 20-го століття не спрацюють.
Що ж робити?
Я вважаю, що ми не зможемо гарантувати безпеку
одним дулом автомата.
Ми не зможемо гарантувати безпеку одним дулом автомата.
Нам доведеться застосувати воєнну силу.
І при цьому зробити все правильно, зі знанням справи.
Проте я переконаний, що відкрита безпека - це налагодження зв'язку між країнами,
установами, державою та приватними компаніями
і згуртування їх за допомогою стратегічного зв'язку через інтернет.
Я наведу кілька прикладів, як ця концепція успішно працює.
Це Афганістан. Це афганські солдати.
Вони тримають в руках книжки.
Ви здивуєтесь: "Дивно. Мені здається, я читав,
що ця група населення Афганістану - молоді чоловіки та жінки
у віці 20-30 років здебільшого неписьменні".
Ви матимете рацію.
85 відсотків не вміють читати,
коли долучаються до лав афганського війська.
Чому? Тому що Талібан закрив школи
в ту пору, коли ці чоловіки та жінки
мали вчитися читати.
Тоді виникає запитання:
чому вони всі стоять з книжками в руках?
Річ у тому, що ми вчимо їх читати
на курсах грамотності, що їх організувало НАТО
у партнерстві з приватними компаніями,
у партнерстві з агенціями з питань розвитку.
Ми навчили понад 200,000 афганських вояків
читати і писати.
Якщо афганець вміє читати та писати,
то він кладе до кишені ручку.
Під час урочистих заходів, коли ці молоді чоловіки та жінки
закінчують курси, вони з великою гордістю беруть ручку
та кладуть її до кишені.
Тут маємо співпрацю між країнами -
в цій місії беруть участь 50 держав -
між установами - агенціями з підтримки підприємництва -
і між приватними компаніями і державою заради такої безпеки.
Звісно, що ми навчаємо цих вояків і бойових навиків,
але ще раз кажу - відкрита безпека
передбачає такий взаємозв'язок,
що гарантує безпеку впродовж тривалого часу.
Ось ще один приклад.
Це військовий корабель, що належить флоту США.
Він називається "Затишок".
Є ще одне судно аналогічного класу під назвою "Милосердя".
Це плавучі шпиталі.
Ось цей, "Затишок", плаває по всьому
Карибському регіону та вздовж узбережжя Південної Америки,
лікуючи пацієнтів.
Зазвичай за один рейс вони лікують 400,000 пацієнтів.
До команди судна входять не тільки військові,
а й представники кількох гуманітарних організацій:
Operation Hope, Project Smile.
Інші організації надсилають своїх волонтерів.
Там є і лікарі з різних відомств.
Усі вони працюють разом.
Наведу вам один приклад, яку важливу роботу вони виконують.
Цей восьмирічний хлопчик
два дні йшов пішки зі своєю мамою,
поки дістався до офтальмологічного шпиталю на "Затишку".
У хлопчика сильна близорукість, і коли йому підібрали окуляри,
він раптом підняв очі і сказав:
"Mama, veo el mundo".
"Мамо, я бачу світ".
Помножте цей випадок на 400,000 вилікуваних пацієнтів,
завдяки співпраці приватних компаній, держави та військових сил,
і ви побачите, якою могутньою
є безпека нового типу.
Перед вами гравці в бейсбол.
Можете знайти двох солдатів армії США
на цій фотографії?
Це два молоді чоловіки
обабіч підлітків. Це один із бейсбольних
майстер-класів, заради яких ми налагодили співпрацю
між Головною бейсбольною лігою,
Міністерством закордонних справ США,
яке займається дипломатичними питаннями,
і вояками, які грають у бейсбол. Це справжні солдати,
які володіють бойовими навичками, але беруть участь у цьому проекті.
Вони проводять майстер-класи
по всій Латинській Америці та Карибському регіону,
в Гондурасі, Нікарагуа,
в усіх країнах Центральної Америки та Карибського басейну,
де дуже популярний бейсбол.
Це створює безпеку.
Юнаки та дівчата бачать перед собою рольові моделі
в світі спорту та взагалі в житті, і я вважаю,
що це все гарантує для нас безпеку.
Ще одна складова такого партнерства -
допомога під час стихійних лих.
Ось вертоліт військово-повітряних сил США, який допомагає
ліквідувати наслідки цунамі 2004 року, що забрало життя 250,000 людей.
Під час руйнівних стихійних лих - цунамі 2004 року,
250,000 жертв, кашмірський землетрус у Пакистані,
85,000 загиблих,
землетрус на Гаїті, близько 300,000 жертв,
недавній жахливий тандем: землетрус і цунамі,
які завдали удару Японії та її атомній промисловості -
у всіх цих випадках ми стали свідками партнерства
між силами, що діють на міжнародній арені,
установами, приватними компаніями, державою та силовиками
заради подолання наслідків цих стихійних лих.
Усе це приклади концепції відкритої безпеки.
Завдяки таким проектам ми щораз більше її зміцнюємо.
А тепер ви мабуть думаєте: "Адмірале,
то мабуть морські комунікації
або волокно-оптичний кабель".
Ні. Це карта Твітерра.
Фіолетовим кольором позначені твіти. Зеленим - положення.
Білим - їхнє поєднання.
Досконале втілення соціологічного опитування,
шість найбільших держав світу в спадному порядку:
Китай, Індія, Фейсбук, Сполучені Штати Америки,
Твіттер та Індонезія. (Сміх)
Чому нас так приваблюють ці мережі?
Чому ми хочемо долучитися до них?
Ми вже говорили про Арабську весну
та роль усіх цих мереж.
Наведу ще один приклад,
як донести своє повідомлення до інших.
Трохи давніше я виступав із подібною промовою в Лондоні.
І згадав про це. Я сказав тоді так, як кажу зараз усім вам:
я є на Фейсбуці. Додайте мене в друзі.
У залі почали сміятися.
Агенція AP написала статтю.
Її передрукували в двох куточках світу.
У Фінляндії та Індонезії.
Заголовок звучав так: Адмірал НАТО шукає друзів.
(Сміх)
Дякую. (Оплески)
Це справді так. (Сміх)
Ця історія підштовхнула до дії:
наступного ранку я отримав на Фейсбуці
сотні запитів про дружбу
від індонезійців і фіннів.
Більшість з них питали: "Адмірале, ми чули, що ви шукаєте друзів.
і - о, до речі, а що таке НАТО?" (Сміх)
Отож ... (Сміх)
Так, ми сміємося, але саме в такий спосіб ми поширюємо повідомлення,
а поширюючи повідомлення, ми налагоджуємо зв'язок
між країнами, установами, приватними компаніями та державою,
а ці соціальні мережі допомагають творити безпеку.
Гаразд, досить жартувати.
Це фото сміливого британського солдата.
Він входить до Шотландського гвардійського полку.
Він стоїть на варті у провінції Гелманд
на півдні Афганістану.
Я показую вам це фото,
щоб ніхто не вийшов з цього залу, гадаючи,
шо нам не потрібні боєздатні, професійні війська,
що можуть створити ефект справжньої військової присутності.
Це основа нашої сутності і нашої справи.
Ми займаємось цим, щоб захистити свободу, свободу слова
та все, що цінує наше суспільство.
Знаєте, життя - це не чорне і біле.
Немає війська, яке б тільки
вело запеклий бій, або тільки сиділо в бараках.
Я б сказав, що життя - це реостат,
який потрібно регулювати.
Ось як я уявляю безпеку
у 21-му столітті: інколи нам доведеться
застосувати жорстку силу під час справжньої війни та кризи,
однак буде і чимало ситуацій,
про які ми сьогодні говорили,
коли наші війська братимуть участь у творенні
безпеки 21-го століття на основі співпраці між країнами,
установами, приватними компаніями і державою,
що будуть поєднані надійними засобами зв'язку.
І на завершення: сьогодні ми чули
про Вікіпедію. Я постійно використовую Вікіпедію,
щоб знайти інформацію, і ви всі знаєте,
що Вікіпедію створили не 12 геніїв,
які сидять вдома і пишуть статті.
Вікіпедія - це щоденно десятки тисяч людей,
які додають інформацію, і щоденно мільйони людей,
які цю інформацію використовують.
Це прекрасний приклад того,
що разом ми набагато розумніші, ніж кожен із нас окремо.
Жодна людина, жоден союз, жоден народ,
ніхто з нас не може бути таким розумним, як ми всі разом.
Вікіпедія має дуже просте бачення:
світ, у якому кожна людина може вільно ділитись
знаннями всього людства.
А я переконаний - згуртувавши гравців міжнародної арени,
установи, приватні компанії та держави і стратегічний зв'язок
у 21-му столітті
ми зможемо гарантувати безпеку всього людства.
Дякую. (Оплески)
Щиро дякую. Дякую. Дякую. (Оплески)