Прво, желим да се захвалим свима вама.
Друго, желим да вам представим свог ко-аутора
и драгог пријатеља и колегу предавача.
Кен и ја сарађујемо
скоро четрдесет година.
То је Кен Шарп тамо.
(аплауз)
Међу многим људима -
укључујући мене и оне са којима разговарам -
постоји колективно незадовољство
начином на који ствари функционишу,
начином на који се воде институције.
Наставници изневеравају нашу децу.
Наши лекари немају благог појма ко смо
и немају довољно времена за нас.
Сигурно је да не можемо веровати банкарима
и апсолутно не можемо веровати брокерима.
Скоро су срушили цео финансијски систем.
И чак кад се бавимо својим послом,
превише често
смо у ситуацији да морамо да бирамо
између чињења онога што мислимо да је исправно
и онога што је очекивано,
или што се захтева
или што је профитабилно.
Где год да погледамо,
скоро у свим сферама,
бринемо да људи од којих зависимо
не раде у нашем интересу.
Или ако и раде у нашем интересу,
бринемо да ли нас познају довољно добро
да би знали шта би требало да раде
како би нам дозволили
да осигурамо своје интересе.
Не разумеју нас.
Немају времена да нас упознају.
На ову врсту општег незадовољства
постоје две
врсте наших реакција.
Ако ствари не иду како треба,
прва реакција је:
хајде да направимо још правила,
да поставимо сет
детаљних процедура да бисмо
били сигурни да ће људи урадити исправну ствар.
Дајмо наставницима сценарија
по којима се понашају,
тако да чак и ако не знају шта раде,
ако их није брига за добробит наше деце,
све док прате сценарија
наша деца ће бити образована.
Дајте судијама листу обавезних реченица
за сваки злочин,
тако да не морате да се ослањате
на то да ће користити свој суд.
Уместо тога, све што треба
да ураде је да на листи
погледају која врста реченице иде с којим злочином.
Наметните банкама ограничења
на камате које могу да наплаћују
као и на своје услуге.
Све више правила
која нас штите
од равнодушних, безобзирних
институција с којима се сусрећемо.
Или - или можда и -
да видимо да ли
поред правила можемо да смислимо
неке стварно добре мотиве
тако да, чак и ако људи с којима радимо
не желе да брину о нашим интересима,
да буде њима у интересу
да раде у нашем интересу -
чаробна мотивација
која ће навести људе да раде исправну ствар
чак и из чисте себичности.
Тако наставницима нудимо бонусе
ако деца коју уче
добију пролазне оцене на важним тестовима
које се после користе за процену
квалитета школских система.
Правила и мотиви -
штапови и шаргарепе.
Усвојили смо гомиле правила
како бисмо регулисали финансијску индустрију,
као одговор на недавни крах.
Постоји Дод-Франк члан,
ту је нова агенција за финансијску заштиту потрошача
коју тренутно покушава да прогура
Елизабет Ворен.
Можда ће та правила
стварно побољшати начин
на који се те финансијске службе понашају.
Видећемо.
Поред тога, боримо се
да пронађемо начин да мотивишемо
људе у индустрији финансијских услуга
да се више заинтересују
за дугорочне интересе,
чак и у својим компанијама,
а не за обезбеђивање краткорочног профита.
Дакле ако пронађемо одговарајуће мотиваторе,
они ће урадити исправну ствар - као што рекох - себично,
а ако осмислимо одговарајућа правила и прописе,
неће нас све гурнути у понор.
А Кен [Шарп] и ја знамо
да је потребно зауздати банкаре.
Ако нешто треба научити из финанскијског краха,
онда је то то.
Али ми верујемо,
и о томе и говоримо у књизи,
да не постоји систем правила,
колико год био детаљан
и колико год прецизан,
колико год пажљиво посматран
и наметнут,
не постоји систем правила
који ће нам обезбедити оно што нам је потребно.
Зашто? Јер су банкари паметни људи.
И као вода,
пронаћи ће пукотине
у сваком систему правила.
Осмислите систем правила који ће осигурати
да се разлог због ког је финансијски
систем умало пропао
више неће поновити.
Неописиво је наивно
веровати да, ако сте блокирали
тај узрок финансијског краха,
блокирате све могуће узроке финансијског краха.
Дакле само је питање чекања наредног,
а онда ћемо се питати како смо могли бити тако глупи
да се од истог нисмо заштитили.
Оно што нам је очајнички потребно,
више од бољих правила и паметних
мотива, или уз њих,
потребна нам је врлина,
потребан нам је карактер,
људи који ће да ураде исправну ствар.
А посебно нам
је, више од свега, потребна
врлина коју је Аристотел звао
практична мудрост.
Практична мудрост
је морална воља
да се чини исправна ствар
и морална вештина
да се препозна исправна ствар.
Аристотел је много волео да гледа
како занатлије око њега раде.
Био је импресиониран
њиховим импровизовањем
нових решења за нове проблеме -
проблеме које нису очекивали.
У једном примеру, он види зидаре
који раде на острву Лезбос,
покушавају да премере
округле стубове.
Па, ако размислите,
није лако измерити округле стубове уз помоћ лењира.
И шта су урадили?
Пронашли су ново решење проблема.
Направили су лењир који се савија,
што данас називамо метром -
флексибилно мерило,
мерило које се савија.
И Аристотел је рекао,
ха, они су проценили да понекад,
да бисте изградили округле стубове,
потребно је да "искривите" мерило.
И Аристотел је рекао да је,
често у односима са другим људима,
потребно "савити мерила".
Рад са другим људима
захтева флексибилност
какву никаква правила не подразумевају.
Мудри људи знају када и како
да заобиђу правила.
Мудри људи знају како да импровизују.
Мој коаутор, Кен, и ја кажемо да
су они као џез музичари;
правила су као ноте на папиру,
од њих почињете
али онда играте око тих нота на папиру
и смишљате одговарајућу комбинацију
за тај одређени тренутак
са другим музичарима с којима свирате.
Дакле, за Аристотела,
та врста
кршења правила,
проналажења изузетка и импровизовања
које видите код вештих занатлија
је управо оно што вам је потребно
да бисте били вешт морални занатлија.
Оваква врста флексибилности
је скоро сво време
неопходна у интеракцијама са људима.
Мудра особа зна како да заобиђе правила.
Мудра особа зна када да импровизује.
И што је најважније,
мудра особа импровизује и обилази правила
због исправних циљева.
Ако заобилазите правила и импровизујете
да бисте углавном угодили себи,
онда добијате сурову манипулацију другим људима.
Дакле битно је да практикујете мудрост
у корист других људи,
а не у сопствену корист.
Дакле воља да се ради исправна ствар
је једнако важна као и морална вештина
импровизације
и проналажења изузетка.
Заједно, они чине практичну мудрост
за коју је Аристотел сматрао
да је врхунска особина.
Даћу вам један пример
мудрости у акцији.
У питању је Мајкл.
Мајкл је један младић.
Радио је мало плаћен посао.
Издржавао је жену и дете,
које је ишло у парохијску школу.
Потом је изгубио посао.
Успаничио се да
неће моћи да издржава своју породицу.
Једне ноћи је мало више попио
и опљачкао таксисту -
украо је 50 долара.
Била је то оружана пљачка.
Али је пиштољ био играчка.
Ухваћен је, суђено му је,
осуђен је.
Правила кажњавања у Пенсилванији
за овакву врсту злочина захтевају
минимум од две године, 24 месеца.
Судија на овом случају, Лоис Форер,
мислила је да то нема смисла.
Никада раније није починио злочин.
Био је одговоран муж и отац.
Био је суочен са очајним околностима.
Ово би само растурило породицу.
Она је импровизовала казну - 11 месеци.
И не само то,
него је сваког дана ишао на посао.
Проводиш ноћи у затвору, а дане на послу.
И тако је било. Одслужио је казну.
Искупио се
и пронашао нови посао.
И породица је поново била заједно.
И деловало је да је
на путу ка пристојном животу -
срећан завршетак приче
која укључује мудру импровизацију
мудре судинице.
Али испоставило се
да тужилац није био срећан
што је судија Форер игнорисала препоруке кажњавања
и што је измислила своје,
па је уложио жалбу.
Захтевао је обавезну минималну казну
за оружану пљачку.
Ипак је коришћен пиштољ играчка.
Обавезна минимална казна за оружану
пљачку је пет година.
Добио је жалбу.
Мајкл је осуђен на пет година затвора.
Судија Форер је морала да поштује закон.
Успут, ова жалба је окончана
пошто је он већ одслужио своју казну,
значи био је напољу и радио
и бринуо о породици
и морао је назад у затвор.
Судија Форер је урадила шта је морала,
а онда дала отказ.
А Мајкл је нестао.
Ово је, дакле пример
и мудрости у пракси
и поништавања мудрости
правилима која, наравно, треба да поправе ствари.
Сад размотримо госпођу Дјуи.
Она је учитељица у једној тексашкој основној школи.
Једног дана је слушала консултанта
који је покушавао да помогне учитељима
да побољшају резултате ученика,
како би школа ушла
у елитну категорију са
процентом деце која полажу важне тестове.
Све ове школе у Тексасу се међусобно такмиче
како би освојиле ове прекретнице,
а постоје и бонуси и друге награде
које добијете ако победите друге школе.
Савет консултанта је био следећи:
прво, не губите време на децу
која ће свакако положити тестове.
Друго, не траћите своје време
на децу која неће положити тестове
и поред свега што урадите.
Треће, не трошите време
на децу која су се доселила у округ
превише касно да би се њихови резултати урачунали.
Усредсредите сву пажњу и време
на децу која су на ивици успеха -
на надарену децу -
на децу коју ваша интервенција
може превести преко границе
полагања теста.
Госпођа Дјуи је чула ово
и одмахнула главом у очају,
док су остали учитељи бодрили једни друге
и климали главама у одобравању.
Као да ће играти фудбалску утакмицу.
Госпођа Дјуи није
због тога постала учитељица.
Кен и ја нисмо наивни,
схватамо да је потребно имати правила.
Потребно је имати мотиве.
Људи морају да зарађују.
Али проблем са
ослањањем на правила и мотиве
је тај да они деморализују
професионалну активност.
А то чине
на два начина.
Прво, деморализују људе
који су укључени у те активности.
Судија Форер је дала отказ,
а госпођа Дјуи је потпуно обесхрабрена.
И друго,
деморализују саму активност.
Сама професија је деморализована,
деморализовани су и људи.
То ствара -
када манипулишете мотивима да би људи учинили праву ствар -
то ствара људе
који су зависни од мотива.
Што значи, ствара људе
који раде ствари само због мотива.
Оно што је шокантно овде
је што психолози ово знају
већ тридесет година.
Психолози тридесет година
познају негативне последице
условљавања свега.
Знамо да, ако наградите децу за цртање,
она престају да маре за цртање
и стало им је само до награде.
Ако наградите децу за читање књига,
она престају да маре за садржај књига
и стало им је само до њихове дужине.
Ако наградите учитеље за ученичке резултате на тестовима,
они престају да маре за образовање
и стало им је само до припреме за тестове.
Ако ћете награђивати лекаре
за обављање више процедура -
што је тренутни систем - они ће радити више.
Ако уместо тога наградите лекаре за мање,
они ће радити мање.
Оно што желимо, наравно,
јесу лекари који раде одговарајући број процедура
и то раде из правих разлога -
а то је добробит њихових пацијената.
Психолози ово знају већ деценијама
и време је да они који одлучују
почну да обраћају пажњу
и да мало слушају психологе,
уместо економисте.
И не мора бити овако.
Кен и ја мислимо да постоје извори наде.
Идентификовали смо групу људи
у свим овим занимањима
које називамо лукавим изгнаницима.
Ово су људи који,
приморани да раде у
систему који захтева поштовање правила
и ствара мотиваторе,
проналазе пут обилазећи правила,
проналазе начин да обиђу правила.
Постоје учитељи који имају та сценарија
и који знају да, ако их прате, деца неће ништа научити.
Онда они прате та сценарија,
али их прате дупло брже
и уштеде нешто додатног времена
током ког могу да предају на начин
за који знају да има учинка.
То су мали, обични, свакодневни хероји
који заслужују дивљење,
али нема начина да одрже овакво понашање
суочени са системом који их
или одстрањује
или убија у појам.
Дакле, боље ишта него ништа,
али немогуће је замислити неког од њих
да тако ради у неограниченом временском периоду.
Више наде уливају
они који мењају систем.
Ови људи не траже
начин да избегну правила система,
него да трансформишу систем
и говоримо о неколико њих.
Један од њих
је судија по имену Роберт Расел.
Једног дана нашао се
пред случајем Герија Петенгила.
Петенгил је двадесеттрогодишњи ветеран
који је желео војну каријеру,
али је у Ираку задобио тешку повреду леђа
која га је приморала да узме медицински отпуст.
Оженио се, треће дете је било на путу,
патио је од ПТСП-а, поред повреде леђа
и понављаних ноћних мора
и почео је да користи марихуану
да би олакшао неке од симптома.
Због леђа је могао да ради само пола радног времена,
па није могао да заради довољно да прехрани
и збрине породицу.
Тако је почео да продаје марихуану.
Ухапшен је у рацији.
Његова породица је избачена из стана
а центар за социјални рад
претио је да ће му одузети децу.
Према нормалним правилима кажњавања,
судија Расел не би имао много избора
него би осудио Петенгила на дуго време
у затвору, за преступ са дрогом.
Али судија Расел је имао избора.
И то зато што је био у специјалном суду.
У суду за ветеране.
У суду за ветеране -
то је био први такав суд у САД-у.
Судија Расел је оформио тај суд.
То је био суд само за ветеране
који су прекршили закон.
И оформио га је управо зато што
обавезни закони кажњавања
из суђења изостављају мишљење.
Нико није желео да ненасилни прекршиоци закона -
а посебно ненасилни прекршиоци ветерани -
буду послати у затвор.
Желели су да ураде нешто о чему сви знамо,
о ротационим вратима правног система.
А суд за ветеране
је сваког криминалца третирао као појединца,
покушао да уђе у срж проблема,
да креира одговоре на преступе
који су помогли да се рехабилитују
и није их заборавио кад је пресуда донета.
Остао је с њима, пратио их,
побринуо се да се држе неког плана
који су заједно осмислили
да им помогне у опоравку.
Сада има 22 града која
имају овакве судове за ветеране.
Зашто се та идеја проширила?
Па, један од разлога је
да је судија Расел
до сада видео 108 ветерана
у свом суду за ветеране,
од фебруара ове године,
и од њих 108,
погодите колико их је прошло
кроз ротирајућа врата правде
у затвор.
Ниједан. Ни један.
Свако би уграбио
правни систем
који има овакве резултате.
Дакле, он мења систем и то је изгледа заразно.
Постоји банкар који
је направио профитабилну банку
која охрабрује банкаре - знам да је тешко поверовати -
охрабрује банкаре који су ту радили да учине добро
радећи добро за своје клијенте са ниским примањима.
Банка је помогла у финансирању обнове
заједнице која је одумирала.
Иако су корисници зајмова били високо ризични по обичним стандардима,
основна стопа је била изузетно ниска.
Банка је профитирала.
Банкари су остали уз кориснике.
Нису давали зајмове, а онда их продавали.
Опслуживали су зајмове.
Осигурали су да корисници зајмова
исплаћују своје рате.
Банкарство није увек било
онакво као што читамо данас у новинама.
Чак су и "Голдман Сакс"
некада опслуживали клијенте
пре него што су се претворили у институцију
која служи само себи.
Банкарство није увек било овакво,
и не мора да буде овакво.
Имамо такве примере и у медицини -
лекари на Харварду који
покушавају да измене медицинско образовање,
како не бисте добили етичку ерозију
и губитак емпатије
који карактерише већину студената медицине
током њиховог медицинског образовања.
А то раде тако што студентима треће године дају
пацијенте које прате током целе године.
Пацијенти нису системи органа,
нису болести;
они су људи, људи са животима.
И да бисте били успешан лекар,
морате да лечите људе са животима, не само са болестима.
Поред тога има много рада,
студенти су ментори једни другима,
лекари су им ментори,
а резултат је - надамо се - генерација лекара
који ће имати времена за људе које лече.
Видећемо.
Има много оваквих примера о којима говоримо.
Сваки показује да је могуће
изградити негујући карактер
и задржати основну
мисију професије -
што би Аристотел назвао основним циљем.
Кен и ја верујемо да
је ово оно што професионалци желе.
Људи желе да им се дозволи
да имају врлине.
Желе да им се дозволи да раде исправне ствари.
Не желе да се осећају
као да морају да се истуширају
и скину моралну прљавштину са својих тела кад
се сваки дан врате с посла.
Аристотел је мислио да је ова практична
мудрост кључ до среће,
и био је у праву.
Много истраживања се спроводи у психологији
о томе шта људе чини срећнима,
и две ствари које се јављају у свим студијама -
знам да ће ово шокирати све вас -
две ствари које су најважније за срећу
су љубав и рад.
Љубав: успешно одржавање веза
са људима који су вам блиски
и са заједницама чији сте део.
Рад: ангажовање у активностима
које имају смисла и доносе задовољство.
Ако имате то, добре блиске везе са другим људима,
посао који је значај и испуњава,
скоро вам ништа друго није потребно.
Па, да бисте добро волели и радили,
потребна вам је мудрост.
Правила и мотиви вам не говоре
како да будете добар пријатељ, добар родитељ,
добар супружник
или добар лекар или адвокат
или добар учитељ.
Правила и мотиви
нису замена за мудрост.
Заправо, ми мислимо
да не постоји замена за мудрост.
Практична мудрост
не захтева херојска
дела личне пожртвованости
од стране професионалаца.
Дајући нам вољу и вештину
да радимо исправну ствар - да чинимо добро другима -
практична мудрост нам такође даје
вољу и вештину
да чинимо добро себи.
Хвала вам.
(аплауз)