Za prvé sa chcem poďakovať Vám všetkým, čo ste tu.
Za druhé Vám chcem predstaviť môjho
drahého priateľa a kolegu.
Ken a ja pracujeme spolu
už skoro 40 rokov.
To je Ken Shape.
(Potlesk)
U väčšiny ľudí je možné vypozorovať --
určite u mňa a u väčšiny ľudí s ktorými rozprávam --
určitý druh kolektívnej nespokojnosti
s tým ako sa veci majú,
s tým ako sú riadene naše inštitúcie.
Učitelia našich deti očividne zlyhávajú.
Naši doktori nevedia, kto sakra sme
a nemajú na nás ani dostatok času.
Určite nemôžeme dôverovať bankárom
a určite ani maklérom.
Takmer spôsobili pád celého finančného systému.
A dokonca i keď robíme našu vlastnú prácu,
tak sa príliš často
ocitáme medzi voľbou
spraviť to, čo považujeme za správnu vec
a tým, čo sa očakáva,
alebo vyžaduje,
alebo čo zarobí.
Takže kdekoľvek sa pozrieme,
takmer všade sa obávame toho,
že ľudom na ktorých sme závislí
na nás nezáleží.
A dokonca i keď im na nás záleží,
tak sa obávame, že nás nepoznajú dosť dobre na to,
aby vedeli, čo majú spraviť,
aby nám vedeli
skutočne pomôcť.
Nerozumejú nám.
Nemajú čas nás bližšie spoznať.
Existujú dva spôsoby,
ktorými reagujeme
na tento druh všeobecného znepokojenia.
Ak veci nejdú tak ako by mali,
tak prvou reakciou býva:
vytvorme viac pravidiel,
pripravme sadu
podrobných postupov,
aby sme sa uistili, že ľudia budu robiť tu správnu vec.
Dajte učiteľom osnovy
podľa ktorých majú učiť,
takže i keď nebudú mať tušenie, čo robia
a nebudú sa starať o blaho našich deti,
pokiaľ sa budu riadiť osnovou,
tak naše deti budu vzdelané.
Dajte sudcom zoznam záväzných rozsudkov
trestajúcich prehrešky,
taký, že sa už nemusíte spoliehať
na vlastný úsudok sudcov.
Všetko, čo budu musieť sudcovia spraviť,
je vyhľadať v zozname,
aký druh trestu je predpísaný pre ten ktorý zločin.
Zaveďte limity
na výšku úroku, ktorý si banky môžu účtovať,
a na to, aké poplatky si môžu účtovať.
Viac a viac pravidiel,
aby nás chránili
proti ľahostajným, bezcitným
inštitúciám, s ktorými musíme jednať.
Alebo -- alebo ako --
dodatok k pravidlám
skúsme vymyslieť
nejaké skutočné chytré pohnútky,
také, že i keď ľudia s ktorými jednáme,
hoc nechcú slúžiť naším záujmom,
tak nakoniec to bude v ich zaujme
slúžiť nášmu záujmu --
magické pohnútky,
ktoré príjmu ľudí urobiť tu správnu vec
a to dokonca z čistého sebectva.
Učiteľom preto ponúkame bonusy
ak deti, ktoré učia,
prejdu cez tie známe testy,
ktoré sa používajú na hodnotenie
kvality školských systémov.
Pravidla a pohnútky --
cukor a bič.
Zaviedli sme celu radu pravidiel
regulujúcich finančný priemysel
ako odpoveď na nedávny kolaps.
Máme tu Dodd-Frank Act,
ďalej novú Agentúru pre finančnej ochranu spotrebiteľa,
ktorá je dočasne nepriamo riadená
Elizabeth Warren.
Možno tieto pravidla
nakoniec zlepšia
spôsob akým sa finančné inštitúcie chovajú.
Uvidíme.
Okrem toho sa stretávame s problémami
ako nájsť tie správne pohnútky
pre ľudí v obore finančných služieb,
ktoré by ich "prinútili"
slúžiť dlhodobým záujmom,
a to i pre ich vlastnú spoločnosť,
radšej než naháňať krátkodobé zisky.
Takže až sa nám podarí nájsť tie správne pohnútky,
tak budú robiť správne veci -- ako som povedal -- z čistého sebectva,
a ak prídeme so správnymi pravidlami a reguláciami,
tak nás nezavedú do záhuby.
A Ken a ja s určitosťou vieme,
že musíte držať bankárov skrátka.
Ak sa máme niečo z finančnej krízy naučiť, tak
to je toto.
Sme presvedčení,
čo uvádzame aj v knihe,
že neexistujú pravidlá,
a je jedno ako podrobné,
špecifické,
či presne kontrolované
a vynucované,
proste neexistujú pravidlá,
ktoré by nás dostali tam kam potrebujeme.
Prečo? Pretože bankári sú chytrí ľudia.
A, podobne ako voda,
si nájdu trhliny
v akýchkoľvek pravidlách.
Navrhnite pravidla, ktoré zaistia,
že sa nejaká príčina,
ktorá skoro spôsobila kolaps finančného systému,
nebude opakovať.
Je naivné si myslieť,
že zablokovaním
tejto príčiny finančnej krízy,
zablokujeme automatický i všetky ostatné možné zdroje ďalšej finančnej krízy.
Je to len otázka času, až príde ďalšia
a potom sa budeme čudovať ako sme mohli byť tak hlúpi,
že sme sa proti nej neochránili.
Čo zúfalo potrebujeme,
pomimo, či spolu s lepšími pravidlami
a chytro premyslenými pohnútkami,
je poctivosť,
charakter,
a ľudí ktorí chcú robiť tie správne veci.
A obzvlášť,
črtu, ktorú potrebujeme najviac,
je tá, ktorú Aristoteles nazval
praktická múdrosť.
Praktická múdrosť
je morálna vôľa
robiť správne veci
a morálna schopnosť
prísť na to, čo tá správna vec je.
Aristoteles preto so záujmom pozoroval
ako robotníci okolo neho pracovali.
A bol udivený tým,
ako šikovne dokázali improvizovať a poradiť si
s novými problémami --
problémami, ktoré nečakali.
Ako príklad môžme uviesť týchto kamenárov
pracujúcich na ostrove Lesbos,
a ktorí potrebujú odmerať
guľaté stĺpy.
Ak nad tým pouvažujete,
je skutočne zložité odmerať guľaté stĺpy pravítkom.
Čo teda spravili?
Prišli s novým riešením.
Vytvorili pravítko, ktoré sa ohýba,
ktoré by sme dnes nazvali zvinovací meter --
ohybné pravítko,
pravítko, ktoré sa ohýba.
A Aristoteles povedal,
hah, uvedomili si, že niekedy
keď navrhujete guľaté stĺpy,
je potrebné ohybné pravítko.
Aristoteles ďalej povedal,
že často i pri jednaní s ostatnými ľuďmi,
je potrebné mať pravidlá, ktoré sa dajú ohýbať.
Jednanie s ostatnými ľudmi
vyžaduje určitý druh flexibility,
ktorý žiadne pravidla nemôžu obsiahnuť.
Chytrí ľudia vedia kedy a ako
ohýbať pravidla.
Chytrí ľudia vedia ako improvizovať.
Ja a môj kolega vravíme,
že sú tak trochu ako jazzoví muzikanti;
pravidlá sú ako noty na stránke
môžete sa od nich odraziť,
a potom len tancujete okolo nich,
a prichádzate s tou pravou kombináciou,
pre ten ktorý okamžik,
a s tou danou skupinou hráčov.
Takže pre Aristotela,
určitý druh
ohýbania pravidiel,
nachádzania výnimiek a improvizácia,
ktorú vidíte u zručných robotníkov,
je to čo potrebujete,
aby ste sa stali zručným morálnym robotníkom.
A pri jednaní s ľuďmi,
takmer po celý čas,
je tento druh pružnosti nevyhnutný.
Múdra osoba vie kedy ohnúť pravidla.
Múdra osoba vie kedy improvizovať.
A čo je najdôležitejšie,
múdra osoba improvizuje a ohýba pravidla
pre tú správnu vec.
Ak ohýbate pravidlá a improvizujete
hlavne kvôli sebe, nerobíte nič iného,
než nemilosrdne manipulujete s ostatnými.
Takže je dôležite, či túto schopnosť používate
aby ste slúžili iným,
alebo pre svoj vlastný prospech.
A tak vôľa robiť tú správnu vec
je práve tak dôležitá ako morálna zručnosť
improvizácie
a hľadania výnimiek.
Spolu tvoria praktickú múdrosť,
ktorú Aristoteles považoval
za najvyššiu cnosť.
Dám vám teda príklad
takejto cnosti v praxi.
Je to prípad Miša.
Mišo je mladý muž.
Mal slabo platenú prácu.
Staral sa o ženu a dieťa,
ktoré chodilo do farskej školy.
Potom prišiel o prácu.
Spanikáril,
ako bude teraz schopný postarať sa o rodinu.
Jednej noci si trochu vypil
a okradol taxikára --
vzal $50.
Prepadol ho s pištoľou v ruke.
Bola to len hračka.
Chytili ho, súdili ho,
a odsúdili.
Smernice trestov v Pensylvánii
vyžadovali za tento zločin minimálne
dva roky väzenia.
Sudkyňa tohto prípadu, Lois Forer,
to považovala za nezmyselné.
Mišo nikdy predtým nespáchal trestný čin.
Bol starostlivý manžel a otec.
Čelil ale nepriaznivým okolnostiam.
Taký trest by iba zničil jednu rodinu.
A tak improvizovala a odsúdila ho na 11 mesiacov.
A nie len to,
aj priepustku každý deň, aby mohol pracovať.
Strávil noc vo väzení, a deň v práci.
Tak si odsedel svoj trest.
Uhradil škody
a našiel si novu prácu.
A rodina bola zase spolu.
A celé to vyzeralo, že
povedie ďalej slušný život --
príbeh so šťastným koncom,
vďaka múdrej improvizácii
sudkyne.
Ale ukázalo sa,
že žalobca nebol nadšený tým,
že sudkyňa Forer sa neriadila predpísaným zoznamom trestov,
a prišla s vlastným
a tak sa odvolal.
Požadoval minimálny povinný trest
za ozbrojenú lúpež.
Konieckoncov mal hračku ako zbraň.
Najnižšia sadzba za ozbrojené prepadnutie
je 5 rokov.
Odvolanie vyhral.
Mišo dostal 5 rokov väzenia.
Sudkyňa Forer sa musela riadiť zákonom.
A mimochodom, toto sa udialo
potom, čo si odsedel svoje,
takže bol volný a mohol pracovať
a starať sa o rodinu,
no a zrazu musel spať do väzenia.
Sudkyna Forer spravila to, čo sa od nej požadovalo
a potom opustila sudcovskú lavicu.
A Mišo zmizol.
Toto je príklad,
aj praktickej múdrosti,
aj rozvrátenia múdrosti
pravidlami, ktoré majú fungovať k prospechu všetkých.
Teraz sa pozrime na slečnu Deweyovú.
Slečna Deweyová je učiteľkou na základnej škole v Texase.
Jedného dňa počúvala konzultanta,
ktorý sa snažil pomôcť učiteľom,
aby deti dosiahli také skóre,
ktoré by školu
dostal medzi elitu,
čo sa týka percenta deti, ktoré prešli testami.
Všetky tieto školy v Texase súťažia navzájom
aby toho dosiahli,
za čo dostanú bonusy a rôzne odmeny,
ak sa im podarí poraziť iné školy.
Konzultant poskytol nasledujúcu radu:
za prvé, nemrhajte časom na deti,
ktoré tak či tak test zvládnu.
Za druhé, nemrhajte čas
na deti, ktoré testom neprejdú
nech sa akokoľvek snažíte.
Za tretie, nemrhajte časom
na deti, ktoré sa sem len nedávno prisťahovali,
keďže ich výsledky sa nebudú započítavať.
Sústreďte všetok váš čas a pozornosť
na deti, ktorý sú niekde medzi,
takzvané prahové deti --
deti, ktoré vaša pozornosť
môže dostať cez hranicu
medzi uspel a neuspel.
Ako to tak slečna Deweyova počula,
zúfalo kývala hlavou,
zatiaľčo kolegovia sa tak nejak povzbudzovali
a súhlasne prikyvovali.
Je to akoby sa chystali hrať futbal.
Pre slečnu Deweyovú
to ale nebol dôvod prečo šla učiť.
Ja a Ken nie sme tak naivní,
a chápeme, že pravidla sú potrebné.
Potrebujete pohnútky.
Ľudia si musia nejako zarábať.
Ale problém
s ľpením na pravidlách a pohnútkach,
je v tom, že demoralizujú
profesionálnu činnosť.
Demoralizujú profesionálnu aktivitu
v dvoch oblastiach.
Za prvé, demoralizujú ľudí,
ktorí sú danej činnosti zapojení.
Sudkyňa Forer odstúpila
a slečna Deweyová je z toho deprimovaná.
A za druhé,
demoralizujú samotnú činnosť.
Samotná činnosť je demoralizovaná,
tak samotní pracovníci.
Vytvára to ľudí --
tým ako manipulujete s pohnútkami, tak aby ľudia robili tu správnu vec --
vytvára to ľudí,
ktorí sú závislí na pohnútkach.
Je treba podotknúť, že to vytvára ľudí,
ktorí robia veci iba na základe pohnútok.
Zarážajúce na tom je,
že psychológovia to už vedia
30 rokov.
Psychológovia vedia
o negatívnych dôsledkoch pohnútok na čokoľvek
už 30 rokov.
Vieme, že ak odmeníte deti za maľovanie obrázkov,
tak sa prestanú zaujímať o maľovanie,
a začnú sa zaujímať len o odmenu.
Ak ich odmeníte za čítanie knih,
tak ich prestane zaujímať obsah,
a budú sa zaujímať len o to, aká dlha je tá kniha.
Ak odmeníte učiteľov za výsledky deti u testov,
prestane ich zaujímať vzdelávanie,
a sústredia sa len na prípravu na testy.
Ak by ste odmeňovali lekárov
za prevedenie viacerých procedúr --
tak to mimochodom funguje v dnešnom systéme -- tak ich budu robiť viac.
Ak by ste ich odmenili za vykonanie menej procedúr,
tak ich spravia menej.
To čo ale chceme, samozrejme,
je mať doktorov, ktorí spravia rozumné množstvo úkonov
z tých správnych dôvodov --
pre blaho ich pacientov.
Psychológovia to vedia už desaťročia,
a teraz je načase aby politici
začali dávať pozor
a začali aspoň trochu načúvať psychológom,
namiesto ekonómov.
A nemusí to byť takto.
Spolu s Kenom si myslíme, že existujú skutočné zdroje nadeje.
Identifikujeme skupinu ľudí
medzi všetkými týmito činnosťami,
ktorých nazývame mazaní zbojníci.
Sú to ľudia
ktorí, hoc sú nútení pracovať
v systéme, ktorý si vyžaduje nasledovanie pravidiel
a vytvára pohnútky,
ale ktorí našli cestu ako obísť pravidlá,
a ako sa z nich vymaniť.
Takže tu máme učiteľov, ktorí majú učebné návody
a ktorí vedia, že z nich deti nenaučia nič.
Takže sa riadia osnovou,
ale preberajú veci rýchlejšie,
čim si získavajú kúsok času,
ktorý využívajú na to, aby učili štýlom,
ktorý považujú za efektívny.
Okolo seba tak máme obyčajných, každodenných hrdinov,
hodných obdivu,
ale je takmer nemožné aby zostali pri tom, čo robia,
keď musia čeliť systému,
ktorý ich buď zlikviduje
alebo ich rozdrví.
Ale mazaní zbojníci sú lepší než nič,
i keď je ťažké si predstaviť, žeby to niekto z nich
zvládol robiť donekonečna.
Nádejnejší
sú ľudia, ktorých nazývame reformátori.
Sú to ľudia, ktorí sa nespoliehajú na to,
že sa vyhnú pravidlám a reguláciám,
ale že transformujú celý systém,
a o niekoľkých takých ľuďoch si povieme.
Jednou z nich
je i sudca Robert Russell.
Jedného dňa sa zaoberal
prípadom Garyho Pettengilla.
Petengill bol 23-ročný veterán,
ktorý plánoval kariéru v armáde,
ale v Iraku utrpel vážne zranenie chrbta,
čo ho prinútilo vziať si zdravotnú priepustku.
Bol ženatý, manželka čakala tretie dieťa,
trpel post traumatickou stresovou poruchou spolu s bolesťami chrbta
a častými nočnými morami,
čo ho prinútilo k užívaniu marihuany,
aby si tak odľahčil od symptómov.
Kvôli bolestiam chrbta si bol schopný nájsť iba prácu na polovičný úväzok,
a bol tak neschopný zarobiť dosť na to,
aby sa postaral o rodinu.
Začal preto predávať marihuanu.
Zatkli ho pri drogovom záťahu.
Rodinu vykopli z ich bytu,
a úrady sa im
vyhrážali, že mu zoberú jeho deti.
Podľa bežných trestných postupov
by sudca Russell mohol spraviť iba malo,
a musel by ho, ako drogového dílera,
odsúdiť na dlhú dobu.
Ale sudca Russell mal alternatívu.
A to preto, že bol na zvláštnom súde.
Na súde pre veteránov.
A tento súd --
bol prvý svojho druhu v USA.
Sudca Russell totiž vytvoril súd pre veteránov.
Bol to súd len pre veteránov,
ktorí porušili zákon.
A vytvoril ho práve preto,
že trestný zákon
mu neumožňoval riadiť sa vlastným úsudkom.
Nikto nechcel nenásilných páchateľov
a špeciálne tých, ktorý boli veteránmi
posielať do basy.
Chceli spraviť niečo s tým, čo všetci poznáme,
a to zabrániť opätovnému sa vracaniu delikventov do väzníc.
Súd pre veteránov preto
zaobchádzal s každým obvineným ako s jedincom,
snažil sa vypátrať príčinu ich problémov,
a snažil sa zvoliť také tresty za ich skutky,
ktoré by ich napravili,
ale zároveň aby si ich dlho uchovali v pamäti.
Snažil sa zostať s nimi, sledovať ich,
a uistiť sa, že sa držia plánu,
ktorý spoločne vymysleli,
aby sa cez to dostali.
Momentálne 22 miest
má takéto súdy pre veteránov.
Prečo sa táto myšlienka tak rýchlo ujala?
Nuž, jedným dôvodom je,
že sudca Russell
sa k februáru tohto roku
stretol s 108 veteránmi
na svojom súde,
a tipnite si,
koľko z tých 108 vojakov
sa znova ocitlo
za mrežami.
Nikto. Nikto.
Každý by sa bol pripojil
k takémuto systému trestného súdnictva
s takýmito výsledkami.
Takže tu máme reformátora, ktorému sa darí priťahovať ostatných.
Ďalej tu máme bankára,
krotý vytvoril komunitnú ziskovú banku,
ktorá povzbudzuje bankárov -- viem, že je tomu ťažko veriť--
povzbudzuje bankárov, ktorý tam pracujú
aby pomáhali nízko-príjmovým klientom.
Banka pomohla financovať oživenie toho,
z čoho by ináč zostala len mŕtva komunita.
Hoci jej dlžníci boli vysoko rizikovou skupinou, podľa bežných štandardov,
počet nesplácaných úverov bol extrémne nízky.
Banka bola zisková.
Bankári zostali s ich dlžníkmi.
Nepredávali úvery ďalej potom, čo ich poskytli.
Starali sa o jej zaplatenie.
Uisťovali sa, že dlžníci
dostoja svojim záväzkom.
Bankovníctvo nebolo vždy také,
o akom sa dnes dočítame v novinách.
Dokonca i Goldman Sachs
raz slúžil klientom,
predtým než sa premenil na inštitúciu,
ktorá slúži len sebe.
Bankovníctvo nebolo vždy také aké ho poznáme dnes,
a ani nemusí byť také.
Podobne prípady nájdeme napríklad v medicíne --
doktori z Harvardu
sa snažia transformovať lekárske vzdelanie tak,
aby ste sa nestretávali s etickým úpadkom
a stratou empatie,
čo je charakteristické u väčšiny študentov medicíny
počas ich vzdelávania.
A robia to tak, že študentom v treťom ročníku
priradia pacienta o ktorého sa majú starať celý rok.
Pacienti už nie sú súbormi orgánov,
či chorobami,
ale stanú sa pre nich ľudmi, ktorí žijú svoj život.
A aby ste sa stali dobrým doktorom,
musíte sa naučiť liečiť ľudí so životmi a nie len choroby.
Okrem toho to predstavuje kopec pobehovania sem a tam,
mentorovanie študenta iným študentom,
a študentov doktormi,
v nádeji, že výsledkom snáď bude generácia doktorov,
ktorí budú mať čas na svojich pacientov.
Uvidíme.
Existuje kopec podobných príkladov o akých sme doposiaľ hovorili.
Každý nám ukazuje, že je možné
vytvoriť a cibriť charakter,
a udržovať profesiu
takou aká by mala byť--
čo by Aristoteles nazval jej pravým cieľom.
Spolu s Kenom veríme,
že to je presne to, čo chcú i odborníci.
Ľudia chcú aby im bolo dovolené
byť sami sebou.
Chcú mať dovolené robiť tie správne veci.
Nechcú mať zakaždým pocit,
že si musia dať studenú sprchu,
aby zo seba zmyli tú každodennú morálnu špinu,
keď prídu domov.
Aristoteles si myslel, že praktická múdrosť
je kľúčom ku šťastiu,
a mal pravdu.
Exituje kopec výskumov v psychológií zaoberajúcich sa otázkou
čo robí ľudí šťastnými,
a zhodnú sa na dvoch veciach --
viem, že to môže byť pre vás divné --
ale tieto dve veci
sú láska a práca.
Láska: úspešné zvládanie
vzťahov s blízkymi ľuďmi
a s komunitou, ktorej ste súčasťou.
Práca: zapájanie sa do aktivít,
ktoré sú zmysluplné a uspokojujúce.
Ak teda mate dobré vzťahy s inými ľuďmi,
prácu, ktorá je uspokojujúca a naplňujúca,
tak nepotrebujete takmer nič iné.
Nuž, a aby ste dobre pracovali a milovali,
tak potrebujete múdrosť.
Pravidlá a pohnútky vám neporadia,
ako byť dobrým priateľom, či rodičom,
dobrou manželkou,
alebo ako byť dobrým doktorom a právnikom,
či učiteľom.
Pravidlá a pohnútky
nie sú substitútom múdrosti.
My vlastne tvrdíme,
že nie je náhrada za múdrosť.
Praktická múdrosť
nevyžaduje
hrdinstvo, či sebaobete
zo strany ich aktérov.
Tým, že dáva vôľu a schopnosť
robiť správne veci -- robiť správne veci pre ostatných --
praktická múdrosť nám taktiež dáva
vôľu a schopnosť
robiť to správne pre nás.
(Ďakujem)
(Potlesk)