Primul lucru pe care vreau să-l spun este că vă mulţumesc tuturor.
Al doilea lucru este că vreau să-l prezint pe coautorul meu
şi prieten drag şi coleg profesor.
Ken şi eu lucrăm împreună
de aproape 40 de ani.
Cel de acolo este Ken Sharpe.
(Aplauze)
Deci există în mulţi oameni --
în mine sigur şi în majoritatea oamenilor cu care vorbesc eu --
un fel de insatisfacţie colectivă
cu modul în care merg lucrurile,
cu modul în care sunt conduse instituţiile noastre.
Copiii noştri par să fie dezamăgiţi de profesorii lor.
Doctorii noştri nu știu cine suntem,
şi nu au destul timp pentru noi.
În mod sigur nu putem avea încredere în bancheri,
şi sigur nu putem să ne încredem în brokeri.
Ei aproape au falimentat întregul sistem financiar.
Şi chiar şi când ne facem propria treabă,
mult prea des,
ne găsim în situaţia de a trebui să alegem
între a face ceea ce credem că este lucrul corect
şi a face lucrul aşteptat,
sau lucrul impus,
sau lucrul profitabil.
Aşa că oriunde ne uităm,
cam peste tot în general,
ne facem griji că oamenii de care depindem
nu poartă cu adevărat de grijă intereselor noastre.
Sau dacă poartă grija intereselor noastre,
ne îngrijorăm că nu ne cunosc suficient de bine
pentru a pricepe ce au de făcut
pentru a ne permite
să ne protejăm acele interese.
Ei nu ne înţeleg.
Ei nu au timp pentru a ne cunoaşte.
Există două feluri de răspunsuri
pe care le dăm
acestor tipuri de nemulţumiri generale.
Dacă lucrurile nu merg bine,
primul răspuns este:
hai să facem mai multe reguli,
să elaborăm un set
de proceduri detaliate
pentru a asigura că oamenii vor face lucrul corect.
Să le dăm profesorilor scenarii
de urmat în sala de clasă,
astfel încât chiar dacă ei nu ştiu ce fac
şi nu le pasă de binele copiilor noştri,
cât timp urmează scenariul,
copiii noştri vor fi educaţi.
Să le dăm judecătorilor o listă de pedepse obligatorii
de dat pentru crime,
astfel încât să nu trebuiască să se bazeze
pe aprecieri folosind propria judecată.
În loc de asta, tot ce au ei de făcut
este să caute în listă
ce fel de pedeapsă se dă pentru ce fel de crimă.
Să impunem limite
dobânzii pe care o pot pretinde companiile de cărţi de credit
şi asupra taxelor pe care le pot cere.
Reguli mai multe
pentru a ne proteja
împotriva unei mulţimi de instituţii indiferente,
nepăsătoare, cu care avem de a face.
Sau -- sau poate şi --
în plus la reguli,
să vedem dacă putem inventa
nişte stimulente cu adevărat inteligente astfel încât,
chiar dacă oamenii cu care avem de a face
nu vor în mod deosebit să ne servească interesele,
să fie în propriul lor interes
să servească interesele noastre --
acele stimulente magice
care vor determina oamenii să facă lucrul corect
chiar din pur egoism.
Deci oferim profesorilor bonusuri
dacă, copiii pe care îi învaţă
iau note de trecere la aceste mari teste naţionale
care sunt folosite pentru a evalua
calitatea sistemului şcolar.
Reguli şi stimulente --
pedepse şi recompense.
Am adoptat o grămadă de reguli
pentru a regla industria financiară
ca răspuns la recentul colaps.
Există Actul Dodd-Frank,
există noua Agenţie pentru Protejarea Financiară a Consumatorilor
care este temporar condusă prin uşa din spate
de Elizabeth Warren.
Poate aceste reguli
chiar vor îmbunătăţi
comportarea acestor companii de servicii financiare.
Vom vedea.
În plus, ne luptăm
să găsim un mod de a crea stimulentele
pentru oamenii din industria de servicii financiare,
care îi va face mai interesaţi
în a servi interesele pe termen lung
chiar şi ale propriilor companii,
decât să obţină profituri pe termen scurt.
Deci dacă găsim stimulentele potrivite,
ei vor face lucrul corect -- cum am spus -- din egoism,
şi dacă venim cu reglementările şi regulile potrivite,
nu ne vor conduce pe toți în prăpastie.
Iar Ken [Sharpe] şi eu ştim sigur
că bancherii trebuie stăpâniţi.
Dacă este o lecţie de învăţat din colapsul financiar
este aceasta.
Dar noi credem,
şi argumentăm asta în carte,
că nu există un set de reguli,
oricât de detaliat ar fi,
indiferent cât de specific,
nu contează cât de atent monitorizat
şi aplicat ar fi,
nu există un set de reguli
care ne va aduce ce avem nevoie.
De ce? Fiindcă bancherii sunt oameni deştepţi.
Şi, ca apa,
ei vor găsi crăpăturile
în orice set de reguli.
Faci un set de reguli care va asigura
că motivul specific
pentru care sistemul financiar aproape s-a prăbuşit
nu se va mai întâmpla din nou.
Este nespus de naiv
a crede că blocând
această sursă a colapsului financiar
ai blocat toate sursele posibile ale colapsului financiar.
Deci este doar o problemă de aşteptare a următorului
şi apoi să ne mirăm cum de am putut fi atât de proşti
ca să nu ne fi protejat împotriva aceluia.
Ce avem noi nevoie în mod disperat,
peste, sau împreună cu, reguli mai bune
şi stimulente rezonabil de inteligente,
avem nevoie de virtute,
avem nevoie de forţă morală,
avem nevoie de oameni care vor să facă lucrul corect.
Şi în special,
virtutea de care avem nevoie cel mai mult
este virtutea pe care Aristotel
a numit-o înţelepciune practică.
Înţelepciunea practică
este voinţa morală
de a face lucrul corect
şi dibăcia morală
de a înţelege care este lucrul corect.
Deci Aristotel a fost foarte interesat să urmărească
modul în care lucrau meseriaşii din jurul lui.
Şi el a fost impresionat
cum improvizau ei
soluţii inedite la probleme neaşteptate --
probleme pe care nu le anticipaseră.
Într-un exemplu el vede nişte pietrari
lucrând pe insula Lesbos,
şi ei trebuiau să măsoare
coloane rotunde.
Ei bine, dacă vă gândiţi la asta,
chiar este dificil să măsori o coloană rotundă cu o riglă dreaptă.
Deci ce au făcut ei?
Au dezvoltat o soluţie inedită la problemă.
Au creat o riglă care se îndoaie,
ceea ce numim azi o bandă de măsurare --
o ruletă flexibilă,
o riglă (regulă) care se îndoaie.
Iar Aristotel a zis,
hah, ai au apreciat că pentru a proiecta
coloane rotunde este nevoie câteodată
să îndoi rigla (regula).
Şi Aristotel a zis
în relaţia cu alţi oameni, deseori
avem nevoie să îndoim regulile.
Lucrul cu alţi oameni
cere un fel de flexibilitate pe care
niciun set de reguli nu o poate cuprinde.
Oamenii înţelepţi ştiu când şi cum
să îndoaie regulile.
Oamenii înţelepţi ştiu cum să improvizeze.
În modul în care coautorul meu, Ken, şi eu vorbim despre asta,
ei sunt ca muzicienii de jazz,
regulile sunt ca notele de pe pagină,
şi asta te porneşte,
dar apoi dansezi în jurul notelor de pe pagină,
venind cu combinaţia tocmai potrivită
pentru acest moment specific
cu acest set de colegi interpreţi.
Deci pentru Aristotel
modul
de îndoire a regulilor,
găsirea excepţiei de la regulă şi improvizaţia
pe care o vedeţi la meseriaşii abili
este exact ceea ce aveţi nevoie
pentru a fi un meseriaş moral abil.
Iar în interacţiunile cu oamenii,
aproape tot timpul,
este cerută acest fel de flexibilitate.
O persoană înţeleaptă ştie când să îndoaie regulile.
O persoană înţeleaptă ştie când să improvizeze.
Şi cel mai important,
o persoană înţeleaptă face această improvizaţie şi îndoire de reguli
în serviciul scopurilor corecte.
Dacă eşti un îndoitor de reguli şi un improvizator
mai ales pentru a te servi pe tine însuţi,
ceea ce obţii este manipularea fără scrupule a altor oameni.
Deci contează să faci această practică înţeleaptă
în serviciul altora
şi nu în serviciul propriei persoane.
Aşa că voinţa de a face lucrul corect
este la fel de importantă ca şi abilitatea morală
a improvizaţiei
şi a găsirii excepţiei.
Împreună ele alcătuiesc înţelepciunea practică,
pe care Aristotel a considerat-o
a fi virtutea principală.
Vă voi da un exemplu
de înţelepciune practică în acţiune.
Este cazul lui Michael.
Michael este un tip tânăr.
El are o slujbă cu salariu destul de mic.
El își întreține soția și un copil,
iar copilul mergea la școala parochială.
Apoi și-a pierdut slujba.
S-a panicat
că nu va fi în stare să-și întrețină familia.
Într-o seară a băut un pic prea mult,
și a jefuit un șofer de taxi --
a furat 50 de dolari.
L-a jefuit amenințând cu arma.
Era o armă jucărie.
A fost prins și judecat,
a fost condamnat.
Instrucțiunile de condamnare ale statului Pennsylvania
cer ca pedeapsă minimă pentru o asemenea crimă
doi ani, 24 de luni.
Judecătoarea cazului, Lois Forer
s-a gândit că asta nu are nici un sens.
El nu a comis vreo crimă înainte.
Era un soț și tată responsabil.
Era într-o situație disperată.
O asemenea condamnare ar fi distrus o familie.
Așa că a improvizat o sentință -- 11 luni.
Și nu numai atât,
dar eliberare zilnică pentru a merge la muncă.
Stai noaptea la închisoare, îți petreci ziua păstrând un loc de muncă.
Așa a făcut. Și-a ispășit pedeapsa.
A reparat greșeala
și si-a găsit un nou loc de muncă.
Iar familia a rămas unită.
Și părea pe drumul
spre un fel de viață decentă --
o poveste cu sfârșit fericit
implicând o improvizație înțeleaptă
de la un judecător înțelept.
Dar s-a dovedit că
procurorul nu a fost mulțumit
că Judecătoarea Forer a ignorat instrucțiunile de sentință
și a improvizat o altă pedeapsă,
așa că a făcut recurs.
Și a cerut sentința minimă obligatorie
pentru jaf armat.
Avea la urma urmei o armă jucărie.
Sentința minimă obligatorie pentru jaf armat
este cinci ani.
El a câștigat recursul.
Michael a fost condamnat la cinci ani de închisoare.
Judecătoarea Forer a trebuit să aplice legea.
Și apropo, acest recurs a avut loc
după ce terminase de executat pedeapsa,
așa că era liber și avea o slujbă
și își întreținea familia,
și a trebuit să se întoarcă la închisoare.
Judecătoarea Forer a făcut ce trebuia să facă,
iar apoi și-a părăsit scaunul judecătoresc.
Iar Michael a dispărut.
Deci ăsta e un exemplu
atât de înțelepciune practică
dar și de distrugerea înțelepciunii
prin reguli care, desigur, au scopul de a îmbunătăți lucrurile.
Acum să luăm cazul domnișoarei Dewey.
Dra Dewey este o învățătoare într-o școală primară din Texas.
Într-o zi ea asculta un consultant
care încerca să-i ajute pe învățători
să ridice scorurile testelor copiilor,
astfel încât școala
să atingă categoria de elită
în procentul copiilor care iau testele cele mari.
Toate aceste școli din Texas concurează între ele
pentru a atinge aceste ținte importante,
și există bonusuri și alte avantaje
care vin dacă depășești celelalte școli.
Deci iată sfatul consultantului:
unu: nu-ți pierde vremea cu copiii
care vor trece testul indiferent ce faci tu.
Doi: nu-ți pierde vremea
cu copiii care nu pot lua testul
indiferent ce faci tu.
Trei: nu-ți pierde vremea
cu copiii care s-au mutat în zonă
prea târziu pentru ca scorul lor să fie luat în calcul.
Concentrează-ți tot timpul și atenția
pe copiii care sunt la limită,
așa numiții copii pe muchie --
copii pe care intervenția ta
poate să-i treacă eventual peste linia
de promovare.
Dra. Dewey a auzit asta
și și-a clătinat dezaprobator capul
în timp ce colegii ei erau entuziasmați
și dădeau din cap aprobator.
Era ca și cum s-ar fi pregătit să joace o partidă de fotbal.
Dra. Dewey nu pentru
asta a devenit învățătoare.
Acum, Ken și eu nu suntem naivi,
și înțelegem că este nevoie de reguli.
Trebuie să avem stimulente.
Oamenii trebuie să-și câștige existența.
Dar problema
cu bazarea pe reguli și stimulente
este că demoralizează
activitatea profesională.
Și demoralizează activitatea profesională
în două sensuri.
Întâi, ele demoralizează oamenii
care sunt angajați în activitatea respectivă.
Judecătoarea Forer demisionează,
iar dra. Dewey este complet descurajată.
În al doilea rând,
demoralizează activitatea în sine.
Practica în sine este demoralizată,
și cei care o practică sunt demoralizați.
Creează oameni --
când manipulezi stimulente pentru a face oamenii să facă ceea ce trebuie --
asta creează oameni
care sunt dependenți de stimulente.
Mai bine spus, creează oameni
care fac lucruri doar pentru stimulente.
Lucrul cel mai frapant despre asta
este că psihologii știu asta
de 30 de ani.
Psihologii știau
despre consecințele negative ale utilizării stimulentelor
pentru orice de 30 de ani.
Știm că dacă răsplătești copiii pentru că desenează,
nu le va mai păsa de desenare
și le va păsa doar de recompensă.
Dacă răsplătești copiii pentru că citesc cărți,
nu le va mai păsa de conținutul cărților
și le va păsa doar de lungimea lor.
Dacă răsplătești profesorii pentru rezultatele testelor copiiilor,
încetează să se ocupe de educare
și se vor ocupa doar de pregătirea pentru teste.
Dacă îi răsplătești pe doctori
pentru că fac mai multe tratamente --
care este sistemul actual -- vor face mai multe.
Dacă îi răsplătești pe doctori pentru că fac mai puține
tratamente, vor face mai puține.
Noi vrem desigur,
ca doctorii să facă numărul corect de tratamente
și să facă numărul corect pentru motivul corect --
adică să servească binele pacienților lor.
Psihologii știau asta de zeci de ani,
și este timpul ca cei care fac regulile
să înceapă să fie atenți
și să-i aculte un pic pe psihologi,
în loc de economiști.
Și nu trebuie să fie în acest mod.
Ken și eu gândim că există surse reale de speranță.
Noi identificăm o categorie de oameni
în toate aceste activități,
pe care noi îi numim "haiduci șireți".
Aceștia sunt oameni care,
fiind forțați să opereze
într-un sistem care cere respectarea regulilor
și creează stimulente,
găsesc o cale de a ocoli regula,
găsesc o cale de a submina regula.
Deci există profesori care au aceste scenarii de urmărit,
și știu că dacă le urmăresc, copiii nu vor învăța nimic.
Așa că urmăresc scenariile,
dar fac asta în marș forțat
și obțin astfel mici perioade de timp suplimentar
în care predau în modul
despre care știu de fapt că este eficient.
Deci aceștia sunt eroii cotidieni, obișnuiți,
iar ei sunt incredibil de admirabili,
dar nu este posibil ca ei să continue acest tip de activitate
în fața unui sistem
care fie îi nimicește,
fie îi asuprește.
Așa că "haiducii șireți" sunt mai buni decât nimic,
dar este greu de imaginat că un "haiduc șiret"
poate susține asta oricât de mult.
O speranță mai mare
sunt oamenii pe care îi numim "schimbători de sistem".
Aceștia sunt oamenii care caută
nu să ocolească regulile și reglementările sistemului,
ci să transforme sistemul,
și vom vorbi despre câțiva.
Unul din ei
este judecătorul Robert Russell.
Într-o zi el judeca
cazul lui Gary Pettengill.
Pettengill era un veteran de 23 de ani,
care plănuise să-și facă o carieră în armată,
dar apoi a fost grav rănit la spate în Irak,
a trebuit să fie lăsat la vatră din motive medicale.
El era căsătorit, avea al treilea copil pe drum,
suferea de sindromul de stres post-traumatic, pe lângă problema cu spatele,
și coșmaruri recurente,
și începuse să utilizeze marihuana
pentru a alina unele din simptome.
Din cauza spatelui a putut lucra doar cu program redus,
așa că nu putea câștiga destul pentru hrană
și pentru a avea grijă de familia lui.
Așa că a început să vândă marihuana.
A fost prins într-o acțiune de căutare de droguri.
Familia lui a fost dată afară din apartament,
iar sistemul de asistență socială
amenința să-i ia copiii.
Conform procedurii normale de judecată
Judecătorul Russell nu avea altă șansă
decât să-l condamne la mulți ani pe Pettengill
ca distribuitor de droguri.
Dar Judecătorul Russell a avut o alternativă.
Și asta fiindcă el era într-o judecătorie specială.
El era în ceea ce se numește Judecătoria Veteranilor.
În Judecătoria Veteranilor --
aceasta era prima de acest tip în SUA.
Judecătorul Russell a creat Judecătoria Veteranilor.
Era o judecătorie numai pentru veterani
care au încălcat legea.
Și el a creat asta exact fiindcă
legile de condamnare obligatorie
eliminau judecata din procesul de judecare.
Nimeni nu dorea contravenienți non-violenți --
și în special contravenienți non-violenți care erau în plus și veterani --
să fie aruncați în închisoare.
Ei voiau să facă ceva pentru ceea ce toți știm,
adică "ușa rotativă" a sistemului judiciar penal.
Iar Judecătoria Veteranilor
trata fiecare criminal ca un individ,
încercând să le înțeleagă problemele,
încercând să găsească răspunsuri la crimele lor
care să-i ajute să se reabiliteze,
și nu uita de ei după ce se termina judecata.
Stătea cu ei, îi urmărea,
asigurându-se că se țin de planul
dezvoltat în comun
pentru a trece peste necaz.
Acum există 22 de orașe
care au Judecătorii ale Veteranilor, ca aceasta.
De ce s-a răspândit ideea?
Păi, unul din motive este
că Judecătorul Russell
judecase deja 108 veterani
în Judecătoria sa a Veteranilor
până în februarie anul curent,
și din cei 108,
ghiciți câți s-au întors înapoi
prin "ușa rotativă" a justiției
în închisoare.
Nici unul. Nici unul.
Oricine ar înhăța
un sistem de judecată penal
care are asemenea rezultat.
Deci iată un "schimbător de sistem" și pare a fi contagios.
Există un bancher
care a creat o bancă de comunitate orientată pe profit
care încurajează bancherii -- știu că este greu de crezut --
încurajează bancherii care lucrau acolo să facă bine
clienților cu venituri scăzute.
Banca a ajutat finanțarea reconstruirii
unei comunități, care altfel era pe moarte.
Deși cei care primeau împrumuturile aveau risc ridicat conform standardelor obișnuite,
rata dobânzii era extrem de scăzută.
Banca era profitabilă.
Bancherii erau lîngă cei împrumutați.
Nu au făcut împrumuturi și apoi le-au vândut.
Au întreținut împrumutul.
S-au asigurat că cei împrumutați
își vor plăti ratele la timp.
Afacerile bancare nu au fost întotdeauna
așa cum citim acum în ziare.
Chiar și Goldman Sachs
obișnuia cândva să-și servească clienții,
înainte de a se transforma într-o instituție
care doar se autoservește.
Afacerile bancare nu au fost întotdeauna așa,
și nu trebuie să fie așa.
Deci sunt exemple ca acesta în medicină --
medici de la Harvard
care încearcă să transforme educația medicală,
astfel încât să nu tindă către un fel de eroziune a eticii medicale
și de pierderea empatiei pentru pacient,
care caracterizează majoritatea studenților mediciniști
pe durata trainingului lor medical.
Modul în care fac asta este să dea studenților din anul trei
pacienți pe care-i urmăresc un an întreg.
Așa că pacienții nu sunt sisteme de organe,
nu sunt boli,
sunt oameni, oameni cu viețile lor.
Și pentru a fi un medic eficient
trebuie să tratezi oameni care au vieți și nu numai boli.
Suplimentar la asta există o cantitate enormă de înainte şi înapoi,
un student fiind mentor pentru alt student,
medicii fiind mentori pentru toți studenții,
iar rezultatul este -- sperăm -- o generație de medici
care au timp pentru oamenii pe care-i tratează.
Vom vedea.
Există o mulțime de exemple ca acestea de care vorbim.
Fiecare din ele arată că este posibil
să clădești și să îngrijești caracterul
și să păstrezi o profesie
conformă cu misiunea ei adevărată --
ceea ce Aristotel ar fi numit adevăratul lui țel.
Iar Ken și eu credem
că asta vor de fapt specialiștii.
Oamenii vor să fie lăsați
să fie virtuoși.
Vor să aibă voie să facă lucrul corect.
Nu vor să se simtă
ca și cum ar avea nevoie de un duș zilnic
pentru a-și îndepărta murdăria morală de pe corp,
când se întorc acasă de la servici.
Aristotel credea că înțelepciunea practică
era cheia fericirii,
și avea dreptate.
Există acum o mulțime de cercetări în psihologie
despre ce face oamenii fericiți,
și sunt două lucruri care ies în evidență din studii --
știu că asta va veni ca un șoc pentru voi --
cele două lucruri care contează cel mai mult pentru fericire
sunt dragostea și munca.
Dragostea: administrarea cu succes
a relațiilor cu oamenii care sunt aproape de tine
și cu comunitățile din care faci parte.
Munca: angajarea în activități
semnificative și satisfăcătoare.
Dacă ai asta, relații apropiate bune cu alți oameni,
muncă care are un înțeles și te împlinește,
nu prea mai ai nevoie de altceva.
Ei bine, pentru a iubi bine și pentru a munci bine
ai nevoie de înțelepciune.
Regulile și stimulentele nu-ți spun
cum să fii un prieten bun, un părinte bun,
cum să fii un soț bun,
sau cum să fii un medic bun sau un avocat bun
sau un învățător bun.
Regulile și stimulentele
nu sunt substitute pentru înțelepciune.
De fapt, susținem noi,
nu există nici un înlocuitor pentru înțelepciune.
Așa că înțelepciunea practică
nu necesită
acte eroice de sacrificiu de sine
din partea celor care o practică.
Prin faptul că ne dă voința și abilitatea
de a face lucrul corect -- să faci bine altora --
înțelepciunea practică ne mai dă
voința și abilitatea
de a ne face bine nouă înșine.
Mulțumesc.
(Aplauze)