Először is szeretnék mindannyiuknak köszönetet mondani.
Másodsorban pedig szeretném bemutatni társszerzőmet
és kedves barátomat, valamint tanártársamat.
Ken és én már együtt dolgozunk
majdnem 40 éve.
Az ott Ken Sharpe.
(Taps)
Tehát sok emberben -
bennem mindenesetre és a legtöbb emberben akikkel beszélek -
él egyfajta kollektív elégedetlenség
azzal kapcsolatban, ahogy a dolgok zajlanak,
ahogy az intézményeink működnek.
Gyermekeink tanárai is kudarcot vallanak ezen a téren.
Az orvosainknak fogalmuk sincs, ki a fenék vagyunk valójában,
és egyszerűen nincs elegendő idejük ránk.
Egyértelműen nem bízhatunk meg a bankárokban,
és egyértelműen nem bízhatunk a brókerekben.
Majdnem teljesen tönkretették az egész pénzügyi rendszert.
És még saját munkánk végzése közben is
igen gyakran előfordul,
hogy azon kapjuk magunkat, hogy választanunk kell
a közt, amiről azt gondoljuk, hogy a megfelelő dolog lenne,
és a közt, amiről úgy gondoljuk, hogy elvárják tőlünk,
vagy éppen konkrétan megkövetelik,
vagy a közt, ami hasznunkra lenne.
Tehát akárhova is nézünk,
szerte a vidéken,
aggódhatunk amiatt, hogy akiktől függünk,
nem igazán viselik szívükön a mi érdekeinket.
Vagy ha mégis szívükön viselik az érdekeinket,
amiatt aggódunk, hogy nem ismernek bennünket eléggé ahhoz,
hogy kitalálják, mit is kell tenniük
annak érdekében, hogy biztosítsák számunkra
az érdekeink képviseletét.
Nem értenek bennünket.
Nincs idejük arra, hogy megismerjenek bennünket.
Kétfajta választ
szoktunk adni
az ilyesfajta általános elégedetlenségre.
Ha a dolgok nem mennek jól,
az első válasz így hangzik:
hozzunk még több szabályt,
határozzunk meg egy sor
részletes eljárást
arra, hogy az emberek biztosan a megfelelő dolgot tegyék.
Adjunk a tanároknak leírásokat,
amiket követhetnek az osztályteremben,
hogy még ha nem is tudják, mit tesznek,
és gyermekeink jóllétével sem törődnek,
akkor is, amíg követik a leírásokat,
a gyermekeink nevelődnek.
Adjunk bíráinknak olyan kötelező ítéleteket tartalmazó listát
amiket bűntettek esetén alkalmazni kell,
hogy ne kelljen arra támaszkodnunk,
hogy a bíró hozza meg az ítéletet.
Ehelyett, mindössze annyi dolguk van,
hogy fellapozzák a listát,
hogy bizonyos bűntett esetén, milyen ítélet jár.
Állítsunk fel limiteket
a kamatra amit a hitelkártya cégek számolhatnak fel,
és a díjakra amiket felszámolhatnak.
Egyre több és több szabály,
ami megvéd bennünket
egy sor közömbös, nemtörődöm
intézménytől, amivel dolgunk akad.
Vagy - ill. és -
a szabályokon túl,
megnézhetjük azt is, hogy vajon elő tudunk-e rukkolni
néhány valóban ötletes ösztönzéssel,
olyanokkal, hogy még ha azok az emberek, akikkel összekerülünk
nem is igazán akarják a mi érdekeinket szolgálni,
mégis érdekük legyen
a mi érdekünket szolgálni -
olyan mágikus ösztönzőkről beszélek,
amik ráveszik az embereket arra, hogy megtegyék a megfelelő dolgot,
még ha puszta önzésből is teszik.
Így lehetséges az, hogy bónuszokat ajánlunk fel a tanároknak,
amennyiben az általuk oktatott gyermekek
annyi pontot szereznek, hogy átmennek azokon a nagy számonkérő teszteken,
amiket arra szántak, hogy felmérjék
az iskolarendszerek minőségét.
Szabályok és ösztönzők -
husángok és répák.
Határozatot hoztunk egy sor szabályról
annak érdekében, hogy megrendszabályozzuk a pénzügyi ágazatot
válaszképpen a legutóbbi válságra.
Itt van a Dodd-Frank Törvény,
Itt van a Fogyasztók Pézügyi Védelmének Ügynöksége
amit átmenetileg titokban
Elizabeth Warren irányít. (Aktuális USA-beli helyzet - ford.)
Elképzelhető, hogy ezek a szabályok
ténylegesen javítani fognak
azon, ahogy ezek a pénzügyi szolgáltató cégek viselkednek.
Majd meglátjuk.
Ezen felül, azzal is bajlódunk,
hogy valamiféle ösztönzőerőt találjunk
a pénzügyi szolgáltató ágazatban dolgozó emberek számára,
ami ráveszi őket arra, hogy érdekeltebbek legyenek
abban, hogy hosszútávú érdekeket szolgáljanak
még a saját cégeik számára is,
ahelyett, hogy rövidtávú profitokat hajtanának.
Tehát mindössze annyi a dolgunk, hogy megtaláljuk a megfelelő ösztönzőerőt,
és máris megteszik a megfelelő dolgot - amint már említettem - önzően,
és amennyiben előrukkolunk a megfelelő szabályokkal és rendeletekkel,
akkor nem fognak bennünket a szakadékba vezérelni.
És Ken és én kétségkívül tudjuk,
hogy muszáj ellenőrzést gyakorolni a bankárokon fölött.
Ha van tanulság, amit le lehet vonni a pénzügyi összeomlásból,
akkor ez az.
De amiben mi hiszünk,
és ami mellet a könyvünkben érvelünk,
az az, hogy nincs olyan köteg szabály,
legyen mégoly kimerítő is,
mégoly specifikus is,
mégoly gondosan átvizsgált is,
valamint érvényesített,
nem létezik olyan szabály,
ami meghozza nekünk azt, amire szükségünk van.
Miért? Mert a bankárok ravaszak.
És ahogy a víz is,
ők is megtalálják a réseket
bármilyen szabályzatcsomagban.
Létrehozunk egy szabálycsomagot, ami biztosítja,
hogy az a bizonyos ok
ami miatt a pénzügyi rendszer majdnem összeomlott
nehogy még egyszer előforduljon.
Leírhatatlanul naív dolog
azt gondolni, hogy azáltal, hogy meggátoltuk
az ebből az okból eredő pénzügyi összeomlást,
meggátoltuk volna az összes lehetséges okból eredő pénzügyi összeomlást.
Tehát valójában csak várnunk kell a következőre
és akkor majd álmélkodhatunk, vajon hogy lehettünk ennyire ostobák,
hogy nem védtük meg magunkat ezen újabbtól előre.
Amire veszettül szükségünk lenne,
a jobb szabályokon túl, ill. azokkal párhuzamosan,
és valóban ésszerű ösztönzőkön át,
az az erény,
a jellem,
olyan emberek, akik meg akarják tenni a megfelelő dolgot.
És különösképpen
arra az erényre van szükségünk leginkább,
amit Arisztotelész
gyakorlatias bölcsességnek nevezett.
A gyakorlati tudásból eredő bölcsesség,
az az erkölcsi szándék,
hogy a megfelelő dolgot tegyük,
és az az erkölcsi érzék,
hogy rá is tudjunk jönni, hogy vajon mi a helyes.
Tehát, Arisztotelész nagyon érdeklődve figyelte,
hogyan dolgoznak körülötte a mesteremberek.
És lenyűgözte őt
hogyan improvizáltak
újszerű megoldásokat újszerű problémákra --
olyan problémákra, amikre nem számítottak.
Egy ilyen példa az, amikor látta, hogy a kőfaragók
akik Leszbosz szigetén dolgoztak,
ki kellett mérjenek
köralakú oszlopokat.
Ha belegondolsz,
nagyon nehéz lehet kör alakú oszlopokat kimérni vonalzó segítségével.
Mit tettek tehát?
Kifejlesztettek egy újszerű megoldást a problémához.
Létrehoztak egy hajlítható mércét,
amit manapság mérőszalagnak neveznénk -
egy rugalmas vonalzót,
olyat, ami hajlik.
És Arisztotelész azt mondta,
hogy hűha, észrevették, hogy néha
kerek oszlopok megalkotásához
a szabályt is meg kell hajlítanod.
És erre Arisztotelész azt mondta,
hogy gyakran amikor emberekkel foglalkozunk,
akkor is meg kell hajlítanunk a szabályokat.
Amikor emberekkel foglalkozunk,
bizonyos fajta rugalmasságra van szükség,
amit semmiféle szabály nem képes magában foglalni.
A bölcsek tudják, mikor és hogyan
lehet a szabályokat megszegni.
A bölcsek tudják, hogyan kell improvizálni.
Ahogy a szerzőtársammal, Kennel emlegetjük őket,
olyasfélék ők, mint a jazz zenészek;
a szabályok olyanok, mint a papírra vetett hangjegyek,
és ez indít be,
de aztán táncra perdülsz a papírra vetett hangjegyek körül,
előjössz az éppen megfelelő kombinációval,
ennek a jelenlegi pillanatnak megfelelően,
ezeknek az éppen jelenlévő társjátékosoknak megfelelően.
Így aztán Arisztotelész számára
ez a fajta
törvényszegés,
szabály alóli kivétel-vadászás és improvizáció
amit a hozzáértő mesterembereknél találunk,
pontosan az, amire szükségünk van ahhoz,
hogy hozzáértő erkölcsös mesteremberek legyünk.
És az emberekkel való foglalkozás során
majdnem mindig
ez az a rugalmasság, amire szükség van.
Egy bölcs ember tudja, mikor kell megszegni egy szabályt.
Egy bölcs ember tudja, mikor kell improvizálni.
És a legfontosabb,
hogy egy bölcs ember ezeket az improvizálásokat és szabály-megszegéseket
a megfelelő célok érdekében teszi.
Ha mindössze azért vagy szabályszegő és improvizátor,
hogy saját érdekeidet szolgáld ezzel,
az eredmény más emberek könyörtelen manipulációja lesz.
Tehát nagyon is sokat számít az, hogy ezt a bölcs gyakorlatot
mások szolgálatában,
ne pedig csak a saját érdekedben végezd.
Így aztán az a szándék, hogy a megfelelő dolgot tegyed meg,
éppolyan fontos, mint az az erkölcsi érzék,
amely segítségével improvizálsz,
és a kivételeket keresed.
Ezek együttesen teszik ki a gyakorlati tapasztalatból eredő bölcsességet,
amiről Arisztotelész azt tanította,
hogy minden erények legfontosabbika.
Nos, akkor most felhozok egy példát
a működőképes bölcs gyakorlatra.
Mihály esetét.
Mihály egy fiatal srác.
Elég alulfizetett állása van.
Eltartotta a feleségét és a gyermekét,
és a gyermeke egyházi iskolában nevelkedett.
Majd elvesztette az állását.
Pánikba esett amiatt,
hogyan fogja tudni támogatni így a családját.
Egy este kicsit többet ivott a kelleténél,
és kirabolt egy taxisofőrt -
ellopott tőle 50 dollárt.
Fegyverrel kényszerítette a sofőrt.
Játékfegyverrel.
Elkapták, megvádolták,
elítélték.
A Pennsylvániai büntető előírások szerint
egy ilyenfajta bűntett elkövetéséért a minimum ítélet
két év, azaz 24 hónap.
Az eset bírója, Lois Forer bíró,
úgy vélte, ennek semmi értelme.
Ez az ember azelőtt még soha nem követett el bűntettet.
Ő egy felelősségteljes férj és apa.
Kétségbeejtő körülmények közé került.
Ez az ítélet mindössze annyit idézne elő, hogy a család tönkre megy.
Így aztán, improvizált egy ítéletet - 11 hónapot.
És nem pusztán ennyit ítélt,
hanem azt is, hogy minden nap kiengedjék, hogy dolgozni mehessen.
Az éjszakáit börtönben kellet töltenie, a nappaljait pedig egy állás betöltésével.
És Mihály megtette. Kiszolgálta a büntetését.
Kárpótolta a kiraboltat,
és keresett magának egy új munkahelyet.
És a család egyben maradt.
Sőt, úgy tűnt a javulás útján van
egy egészen normális élet felé -
egy boldog kimenetelű sztori
beleértve a bölcs improvizációt is
a bölcs bíró részéről.
Ám kiderült,
hogy az ügyész nem volt elégedett azzal,
ahogy Forer bíró figyelmen kívül hagyta az ítélethozási irányelveket,
és helyette feltalálta a sajátját,
ezért aztán fellebbezett.
És a kötelező minimum ítéletet kérte,
ami a fegyveres rablásért jár.
Sebaj, hogy játékfegyverről volt szó!
A kötelező minimum ítélet a fegyveres rablásért
öt év.
Megnyerte a fellebezést.
Mihályt elítélték öt év börtönben eltöltendő büntetésre.
Forer bírónak követnie kellett a Törvényt.
És azt még hozzá kell tennem, hogy ez a fellebbezés akkor zajlott,
amikor Mihály már letöltötte a büntetését,
tehát kint volt és dolgozott a munkahelyén,
és eltartotta a családját,
és így kellett visszamennie a dutyiba.
Forer bíró elvégezte, ami elő volt írva neki,
majd lemondott a bírói székről.
Mihály pedig eltűnt.
Ez tehát egy példa
mind a működőképes bölcsességre,
mind a bölcsesség kiforgatására,
az olyan szabályok által, amik természetesen arra lettek létrehozva, hogy a dolgokat jobbá tegyék.
Itt van aztán Dewey kisasszony esete is.
Dewey kisasszony egy texasi elemi iskolában volt tanárnő.
Azon kapta magát a minap, hogy egy tanácsadó fejtegetését hallgatja,
amint megpróbál segíteni a tanároknak abban,
hogy a kölykök teszteredményeit feljavítsák,
annak érdekében,
hogy az iskola elérhesse a kíváló kategóriát
a nagy teszteket sikeresen kitöltő gyerekek arányában.
Az összes texasi iskola benne van ebben a versenyben
hogy elérjék ezeket a mérföldköveket,
és vannak erre bónuszok és különféle más jutalmak
amiket meg lehet szerezni, ha legyőzitek a többi sulit.
Nos, a konzultáns tanácsa a következő volt:
Először is, ne vesztegesse az idejét olyan gyerekekre,
akik átmennek a teszten, anélkül, hogy bármit is tenne velük.
Másodszor, ne vesztegesse az idejét
olyan gyerekekre sem, aki nem mennek át a vizsgán
akármit is tesz velük.
Harmadsorban, ne vesztegesse az idejét
olyan gyerekekre sem, akik nemrég költöztek a kerületbe
túl későn ahhoz, hogy a pontszámaikat be lehessen számítani.
Fókuszálja minden idejét és figyelmét
azokra a gyerekekre, akik a ponthatáron lebegnek,
az ún. lebegő esetek,
azokat a kölyköket, akiket a közbenjárása
éppenhogy talán átlendíti a választóvonalon,
a bukásból az átmenésbe.
Tehát Dewey kisasszony ezt hallván
megrázta a fejét kétségbeesetten,
miközben a tanártársai egymást bíztatgatták, buzdították,
és beleegyezően bólogattak.
Olyan volt, mintha egy focimeccsre készültek volna.
Dewey kisasszony
nem ezért lett tanárnő.
Namost, Ken és én nem vagyunk naívak,
és megértjük, hogy van szükség szabályokra.
Van szükség ösztönzőerőkre is.
Az embereknek meg kell élni.
A probléma azonban
a szabályokra és ösztönzőerőkre való támaszkodással
abban áll, hogy demoralizálják
a szakmai tevékenységet.
És a szakmai tevékenységet
kétféle értelemben demoralizálják.
Először is, demoralizálják az embereket,
akik elkötelezetten tevékenykednének.
Forer bíró kilép,
és Dewey kisasszony teljesen elcsügged.
Másodsorban pedig
demoralizálja magát a tevékenységet is.
Maga a megvalósítás erkölcstelenné válik,
és a megvalósítók maguk is erkölcstelenné válnak.
Olyan embereket teremt -
amikor úgy manipuláljuk az ösztönzőerőket, hogy rávegyünk embereket valaminek a megtételére általuk -
olyan embereket hoz létre,
akik rászoknak az ösztönzőerőkre, a juttatásokra.
Magyarán szólva, olyan embereket teremt,
akik kizárólag plusz juttatás fejében tesznek meg dolgokat.
Namost, a feltűnő ebben az,
hogy a pszichológusok ezt már
30 éve tudják.
A pszichológusok ismerik
a negatív következményeit annak, ha mindent jutalmakkal ösztönzünk,
idestova 30 éve!
Tudjuk, hogy ha a gyerekeket megjutalmazzuk azért, mert képeket rajzolnak,
akkor nem a rajzolással magával fognak törődni,
hanem kizárólag a jutalommal.
Ha megjutalmazzuk a gyerekeket a könyvolvasásért,
nem fogan többé azzal törődni, mi a könyv tartalma,
hanem csak azzal, milyen hosszúak.
Ha megjutalmazzuk a tanárokat a gyerekek teszteredményeiért,
nem fognak többé a neveléssel törődni,
hanem csak a tesztre való felkészítéssel.
Ha az orvosokat azért jutalmaznánk,
ha több és több eljárást végeznek -
ami a jelenlegi helyzet - akkor többet végeznek.
Ha fordítva, amiatt jutalmaznánk az orvosokat, ha kevesebb eljárást végeznének,
akkor kevesebbet végeznének.
Mit is akarunk valójában?
Olyan orvosokat, akik éppen a megfelelő mennyiségű eljárásokat végzik,
és a megfelelő mennyiségű eljárást a megfelelő okból kifolyólag végzik el -
magyarul, hogy a páciensek jóllétét szolgálják.
A pszichológusok ezt már évtizedek óta tudják,
és itt az ideje, hogy a szabályalkotók
végre elkezdjenek odafigyelni
és hallgatni a pszichológusokra egy kicsit,
a gazdasági szakemberek helyett.
És egyáltalán nem kell ennek így zajlania.
Mi úgy gondoljuk, Kennel, hogy nagyon is komoly reménysugarak vannak.
Be tudunk azonosítani egy sor embert
ezeknek a folyamatoknak a során,
akiket mi csak ravasz betyároknak nevezünk.
Ezek olyan emberek,
akik rákényszerültek,
hogy egy olyan rendszerben tevékenykedjenek, ahol muszáj követni a szabályokat
és ahol jutalékok segítségével zajlik az ösztönzés,
megtalálják a kiskapukat a szabályok alól,
megtalálják a módját, hogyan forgassák ki a szabályokat.
Vannak tehát olyan tanárok, akiknek ugyanúgy megvan az előírt tananyag,
és tudják, hogy ha követik ezeket az előírásokat, akkor a gyerekek semmit nem fognak tanulni.
Ezért tehát azt teszik, hogy követik az előírásokat,
de olyan módon, hogy dupla időt töltenek vele,
és elcsalnak még egy kis időt,
amely alatt megtanítják a gyerekeknek a dolgokat olyan módon,
amiről tudják, hogy hatékony.
Ezek tehát kisebb hétköznapi hősök,
és hihetetlenül csodálnivalóak,
de nem létezik, hogy ezt a fajta tevékenységet
fenn tudják tartani a rendszer szeme láttára,
amely vagy kiveti őket magából,
vagy bedarálja őket.
Tehát ezek a ravasz betyárok még mindig jobbak, mint a semmi,
de nehéz elképzelni, hogy egyetlen ilyen ravasz betyár is
fenntartsa ezt a módszert határozatlan időn át.
Sokkal reménytelibbek
azok az emberek, akiket rendszer-váltóknak nevezünk.
Ők olyanok, akik nem azt keresik,
hogyan tudnák a rendszer szabályait és rendeleteit kicselezni,
hanem átalakítani magát a rendszert,
és itt többféléről is beszélünk.
Közülük egy kiemelkedő
egy bíró, akit Robert Russelnek hívnak.
Egy nap hozzá került
Gary Pettengill ügye.
Pettengill egy 23 éves veterán srác volt,
aki katonai karriert tervezett magának,
de aztán Irakban egy komoly hátsérülést szenvedett,
és emiatt egészségügyi okora hivatkozva le kellet szerelnie.
Nős volt, és a harmadik gyermeket várták éppen,
poszttraumás stressz szindrómában szenvedett a hátsérülésén kívül,
és visszatérő rémálmok kínozták,
és marihuánát kezdett használni,
hogy könnyíteni próbáljon néhány tünetén.
Csak félállást tudott szerezni a háta miatt,
és így képtelen volt elég pénzt keresni ahhoz, hogy ételt tehessen az asztalra,
és gondoskodhasson a családjáról.
Így aztán, marihuana terjesztésbe fogott.
Lebukott egy kábítószer razzia alkalmával.
A családját kirakták a bérelt lakásból,
és a szociális rendszer
azzal fenyegette, hogy elveszik a gyerekeit.
Normális ítélethozó eljárásoknál
Russell bírónak nem lett volna más lehetősége,
mint Pettengillt komoly börtönbüntetésre ítélni
kábítószeres bűnösként.
De Russel bírónak volt más lehetősége,
mivel egy különleges bíróságon elnökölt.
A Veteránok Bíróságán.
A Veteránok Bíróságán -
ez volt az első ilyen az USÁ-ban.
Russel bíró hozta létre ezt a Veteránok Bíróságát.
Ez egy olyan Bíróság volt, kizárólag veteránok számára,
akik megszegték a törvényt.
És pontosan ezért hozta létre,
mert a kötelező büntetéskiszabási jogszabályok
elvették a bírától az ítélkezés lehetőségét.
Senki sem akart erőszak-mentes szabálysértőket -
és különösen nem erőszak-mentes szabálysértőket akik ráadásul veteránok -
börtönbe dobatni.
Valami tenni akartak azzal kapcsolatban, amit mindannyian ismerünk már,
nevezetesen a büntetésvégrehajtási rendszer ún. forgóajtajával kapcsolatban.
És a Veteránok Bírósága ezt tette,
hogy minden egyes bűnelkövetőt egyedi esetként vettek számításba,
próbáltak a problémájuk felől közelíteni,
próbáltak olyan válaszokat alkotni a bűntetteikre,
amely segítette őket abban, hogy rehabilitálják magukat,
és nem fejezték be annyival a tevékenységüket, hogy meghozták az ítéletet.
Velük maradtak, nyomon követték őket,
ellenőrizték, hogy betartották, akármilyen tervet alkottak is
közösen együtt,
hogy segítsenek kijutni a kátyuból.
Már 22 olyan város létezik,
ahol ilyen Veteránok Bírósága működik.
Miért terjedt el ez az ötlet?
Hát, egy ok az lehet,
hogy Russel bírónak
már 108 veterán esete volt
a Veteránok Bíróságán,
idén februárban,
és a 108-ból
találják ki hányan estek vissza
az igazságszolgáltatás forgóajtaján keresztül
a börtönbe!
Senki. Egy sem!
Bárki vidáman ünnepelne
egy büntető igazságszolgáltatási rendszert
aminek ilyen statisztikája van.
Itt van tehát egy rendszer-váltó, és bizony ragályosnak tűnik.
Van egy bankár,
aki létrehozott egy profit orientált közösségi bankot,
ami arra buzdította a bankárokat - tudom, hogy nehéz elhinni! -
bátorította az ott dolgozó bankárokat arra, hogy jót tegyenek
azáltal, hogy az alacsony jövedelmű klienseik érdekeit képviselik.
A bank támogatta pénzügyileg
az amúgy haldokló közösség újjáépítését.
Annak ellenére, hogy a hitelfelvevők a normál besorolás szerint magas kockázati besorolásban voltak,
a nemteljesítési arány rendkívül alacsony volt.
A bank profitot termelt.
A bankárok kiálltak a hitelfelvevőik mellett.
Nem azért adták a hiteleket, hogy aztán eladhassák azokat.
Szolgálták őket.
Megbizonyosodtak afelől, hogy a hitelfelvevőik
folyamatosan törlesztenek.
A bankárkodás nem mindig volt
olyan, mint amiről manapság olvasunk az újságokban.
Még maga Goldman Sachs is
valaha szolgálta a klienseit,
mielőtt olyan intézménnyé változott volna,
amely kizárólag önmaga érdekeit szolgálja.
A bank szakma nem mindig volt ilyen,
és nem is kell ilyennek lennie!
Vannak aztán ilyen példák az orvoslásban is -
orvosok a Harvardon,
akik próbálják az orvosi képzést átalakítani
oly módon, hogy ne legyél kitéve az ún. etikai eróziónak
és empátiavesztésnek,
amely a legtöbb medikus hallgatót jellemzi,
medikusi képzésük során.
És úgy hajtják ezt végre, hogy a harmadéves medikusaiknak
úgy osztanak ki betegeket, hogy egy egész éven át figyelemmel kell kísérniük őket.
Így a betegek nem pusztán szerv-rendszerek lesznek,
és nem pusztán betegségek,
hanem emberek, olyanok, akiknek életük van!
És annak érdekében, hogy egy orvos hatékony lehessen,
az emberekre úgy kell tekinteni, mint akik élnek, és nem szabad csak a betegséget nézni.
És ezenfelül, van egy óriási oda-vissza
mentorálás a diákok közt,
minden diák és az orvosok közt,
és az eredmény - remélhetőleg - egy olyan orvosgeneráció lesz
amely fog időt szánni azokra az emberekre, akiket kezelnek!
Meglátjuk.
Tehát sok ilyen példánk van, amiről most beszélünk.
Ezek midegyike azt mutatja, hogy lehetséges
építeni a jellemre és fejleszteni azt,
és egy szakmát megtartani
hitelesnek az eredeti küldetésével összhangban -
amit Arisztotelész megfelelő "telosznak" nevezne.
És Kennel együtt hiszünk abban,
hogy a szakemberek is tényleg ezt akarják.
Az emberek szeretnék, ha meg lenne engedve nekik,
hogy erkölcsösek lehessenek.
Szeretnének engedélyt arra, hogy megtehessék az odaillő legmegfelelőbbet.
Nem akarják azt érezni,
hogy le kell fürödniük ahhoz,
hogy letisztítsák a morális szennyet a testükről nap mint nap
amikor hazatérnek a munkából.
Arisztotelész úgy vélekedett, hogy a gyakorlatias bölcsesség
kulcsfontosságú a boldogsághoz,
és igaza volt.
Manapság egy sor kutatás folyik a pszichológia területén arról,
hogy vajon mi teszi az embereket boldoggá,
és a két legfontosabb, ami minden tanulmányból kidomborodik,
- és tudom, hogy ez mindannyiukat sokként fogja érinteni -
tehát a boldogság tekintetében két leginkább számító dolog,
a szeretet és a munka.
Szeretet: sikeresen fenntartani
kapcsolatokat olyan emberekkel, akik közel állnak hozzánk,
és azokkal a közösségekkel, amelyeknek részei vagyunk.
Munka: olyan tevékenységekben részt vállalni,
amelyek számunkra értelmesnek és kielégítőnek számítanak.
Amennyiben rendelkezel ezekkel, jó és közeli kapcsolatok más emberekkel,
értelmes, kielégítő munka,
nem igazán van másra szükséged.
No igen, ahhoz, hogy jól tudjunk szeretni és dolgozni,
ahhoz bölcsességre van szükségünk.
A szabályok és az ösztönzők nem fogják elárulni nekünk azt,
hogyan váljunk jó barátokká, jó szülőkké,
hogyan legyünk jó hitvesek,
vagy hogyan legyünk jó orvosok, ill. ügyvédek,
avagy jó tanárok.
A szabályok és ösztönzők
nem helyettesítik a bölcsességet.
Sőt, amellett érvelünk,
hogy a bölcsességet egyáltalán nem helyettesíti semmi.
És így a gyakorlatias bölcsesség
nem kíván meg
önfeláldozó hősies cselekedeteket
az ezt alkalmazók részéről.
Azáltal, hogy nekünk adományozza a szándékot és a szakértelmet
a megfelelő tett végrehajtásához - mások által megfelelőnek ítéltekhez -,
a gyakorlatias bölcsesség nekünk adományozza még
azt a szándékot és szakértelmet is,
hogy önmagunk szerint is helyesen legyünk képesek cselekedni.
Köszönöm.
(Taps)