Prva stvar koju želim napraviti jest zahvaliti se svima vama.
Druga stvar koju želim napraviti jest predstaviti vam mog ko-autora
i dragog prijatelja i ko-učitelja.
Ken i ja radimo zajedno
gotovo 40 godina.
Ono tamo je Ken Sharpe.
(Pljesak)
Među mnogim ljudima --
svakako sa mnom i ljudima s kojima razgovaram --
postoji neka vrsta kolektivnog nezadovoljstva
načinom na koji stvari funkcioniraju,
s načinom na koji naše institucije rade.
Čini se kako učitelji znaju iznevjeriti našu djecu.
Naši doktori nemaju pojma tko smo,
i nemaju dovoljno vremena za nas.
Svakako ne možemo vjerovati našim bankarima,
i sigurno ne možemo vjerovati brokerima.
Oni su gotovo slomili cijeli financijski sustav.
I čak kada radimo naš posao,
prečesto,
se nalazimo u situacijama gdje moramo birati
između onoga što mislimo da je pravilno
i onoga što se očekuje,
ili traži,
ili onoga što je profitabilno.
Gdje god pogledamo,
skoro u svim sferama,
brinemo se da ljudi o kojima ovisimo
nemaju stvarni interes za nas.
Ili ako imaju interes,
brinemo se da nas ne poznaju dovoljno
kako bi spoznali što trebaju napraviti
da bi nam dozvolili
da osiguramo svoje interese.
Oni nas ne razumiju.
Nemaju vremena upoznati nas.
Postoje dvije vrste odgovora
koje imamo
na ovu vrstu općeg nezadovoljstva.
Ako stvari ne idu u dobrom smjeru
prvi odgovor je:
napravimo još pravila,
uspostavimo niz
detaljnih procedura
kako bismo bili sigurni da će ljudi napraviti pravu stvar.
Dajte učiteljima skripte
koje će pratiti u učionicama,
tako kada i ne znaju što rade
i ne brinu o dobrobiti naše djece,
dokle god prate skripte,
naša djeca će se obrazovati.
Dajte sucima listu obveznih kazni
koje će primjeniti na kriminal,
kako se ne bi pouzdali
u njihove procjene.
Umjesto toga, sve što trebaju napraviti
jest pogledati na listu
kakva vrsta kazne ide s kakvom vrstom kriminala.
Uvedite ograničenja
koliko kompanije kreditnih kartica mogu zaračunavati kamata
i na što mogu zaračunavati svoje provizije.
Sve više pravila
kako bi nas zaštitila
od ravnodušnog, nezainteresiranog
niza institucija s kojima se moramo baviti.
Ili -- ili možda i --
u dodatku na pravila,
idemo vidjeti možemo li osmisliti
s nekim stvarno pametnim poticajima
tako da, čak i ako ljudi s kojima radimo
koji ne žele posebno brinuti o našem interesu,
da bude u njihovom interesu
da se brinu o našem interesu --
magični poticaj
koji će potaknuti ljude da čine pravu stvar
čak i iz čiste sebičnosti.
Tako ponudimo učiteljima bonuse
ako djeca koju uče
dobe prolazne ocjene na tim velikim testovima
koji se koriste za procjenu
kvalitete školskog sustava.
Pravila i poticaji --
štap i mrkva.
Usvojili smo niz pravila
za reguliranje financijske industrije
kao odgovor na nedavni kolaps.
Postoji Dodd-Frank zakon,
postoji nova Agencija za financijsku zaštitu potrošača
koju privremeno pokušava progurati na zadnja vrata
Elizabeth Warren.
Možda će ta pravila
stvarno poboljšati
način na koji se ponašaju te kompanije za financijske usluge.
Vidjeti ćemo.
Pored toga, borimo se
da pronađemo način za stvaranje poticaja
tim ljudima iz financijske industrije
koji će ih zainteresirati
da služe dugoročnim interesima
čak i njihovih kompanija,
umjesto da osiguravaju kratkoročne profite.
Dakle ako pronađemo prave poticaje,
oni će napraviti pravu stvar -- kao što sam rekao -- sebično,
i ako osmislimo odgovarajuća pravila i propise,
neće nas sve gurnuti preko ivice ponora.
I Ken [Sharpe] i ja svakako znamo
da morate zauzdati bankare.
Ako postoji lekcija koja se mora naučiti iz financijskog kolapsa
onda je to ta.
Ali ono što mi vjerujemo,
i ono što argumentiramo u knjizi,
jest da ne postoji niz pravila,
bez obzira koliko detaljna bila,
bez obzira koliko specifična,
bez obzira koliko pažljivo budu praćena
i nametnuta,
ne postoji set pravila
koji će nam dati ono što trebamo.
Zašto? Jer su bankari pametni ljudi.
I, poput vode,
oni će pronaći pukotine
u svakom nizu pravila.
Trebate dizajnirati niz pravila koja će osigurati
da se partikularni razlog
zbog kojeg je financijski sustav skoro propao
ne može dogoditi opet.
Neopisivo je naivno
misliti da ako ste blokirali
taj uzrok financijskog kraha,
da ste blokirali sve moguće izvore financijskog kraha.
Dakle to je jednostavno pitanje čekanja slijedećeg
i onda ćemo se ponovno pitati kako smo mogli biti tako glupi
da se nismo zaštitili od toga.
Ono što mi očajnički trebamo,
više, ili uz, bolja pravila
i pametnije poticaje,
jest da nam je potrebna vrlina,
potreban nam je karakter,
potrebni su nam ljudi koji žele napraviti pravu stvar.
A posebno,
vrlina koja nam treba više od svih
jest vrlina koju Aristotel naziva
praktična mudrost.
Praktična mudrost
jest moralno htjenje
da se napravi prava stvar
i moralna vještina
kako bi se osmislilo što prava stvar jest.
Aristotel je bio jako zainteresiran promatrati
kako zanatlije oko njega rade.
I bio je impresioniran
načinom na koji improviziraju
nova rješenja na nove probleme --
probleme koje nisu anticipirali.
Jedan je primjer gdje vidi te klesare
koji rade na otoku Lesbos,
i oni moraju izmjeriti
okrugle stupove.
Ako razmislite o tome,
stvarno je teško izmjeriti okrugle stupove koristeći ravnalo.
Dakle, što su oni napravili?
Osmislili su novo rješenje problema.
Kreirali su ravnalo koje se savija,
ono što bismo danas nazivali krojačkim metrom --
fleksibilno pravilo,
pravilo koje se savija.
I Aristotel je rekao,
oni su procijenili da ponekad
kako bi kreirao okrugle stupove,
moraš saviti pravila.
I Aristotel je rekao
kako često dok radimo s ljudima,
moramo saviti pravila.
Rad s drugim ljudima
zahtjeva neku vrstu fleksibilnosti
koju niti jedan niz pravila ne može obuhvatiti.
Mudri ljudi znaju kada i kako
saviti pravila.
Mudri ljudi znaju kako improvizirati.
Način na koji moj ko-autor, Ken, i ja to vidimo,
jest da su oni neka vrsta jazz muzičara;
pravila su poput nota na stranici,
i ona vas pokrenu,
ali onda plešete oko nota na stranici,
dolazeći s pravom kombinacijom
za taj posebni trenutak
s tim posebinm nizom kolega svirača.
Dakle, za Aristotela,
ta vrsta
savijanja pravila,
pronalaženja izuzetaka i improvizacije
koju vidite kod vještih zanatlija
je točno što vam treba
kako biste bili vješti moralni zanatlija.
I u interakciji s ljudima,
gotovo uvijek,
ta je vrsta fleksibilnosti nužna.
Mudra osoba zna kada treba saviti pravila.
Mudra osoba zna kada treba improvizirati.
I najvažnije,
mudra osoba improvizira i savija pravila
u službi pravih ciljeva.
Ako ste vi onaj koji savija pravila i improvizira
kako biste služili sebi,
ono što dobijete jest nemilosrdna manipulacija drugih ljudi.
Zato je važno da ovo mudro prakticirate
kako biste služili drugima
a ne sebi.
I želja da napravite pravu stvar
je jednako važna kao i moralna vještina
improvizacije
i pronalaženja izuzetaka.
Zajedno oni obuhvaćaju praktičnu mudrost,
za koju je Aristotel mislio
da je majstorska vrlina.
Dati ću vam primjer
mudre prakse u akciji.
To je slučaj Michaela.
Michael je mladi dečko.
Imao je prilično slabo plaćeni posao.
Brinuo se o ženi i djetetu,
i djete mu je išlo u župnu školu.
Onda je izgubio posao.
Počeo je paničariti
hoće li biti i dalje sposoban uzdržavati obitelj.
Jedne noći, malo je više popio,
i orobio je vozača taksija --
ukravši 50$.
Orobio ga je pištoljem.
Bila je to igračka.
Uhvatili su ga, došao je na suđenje,
i osuđen je.
Pennsylvanijske upute za izricanje kazne
zahtjevaju minimalnu kaznu za ovakav zločin
od dvije godine, 24 mjeseca.
Sutkinja na slučaju, sutkinja Lois Forer
mislila je kako to nema smisla.
Nikada prije toga nije počinio zločin.
Bio je odgovoran muž i otac.
Bio je suočen s beznadnim okolnostima.
Sve što bi se time postiglo jest da bi se uništila obitelj.
I tako je ona improvizirala kaznu -- 11 mjeseci.
I ne samo to,
već ga je pustila da svaki dan ide na posao.
Provedi noć u zatvoru, a dan tako da zadržiš posao.
I je. Odslužio je kaznu.
Vratio se iz zatvora
i pronašao si novi posao.
I obitelj je ostala ujedinjena.
I činilo se kako će imati
neku vrstu pristojnog života --
sretan završetak priče
koji uključuje pametnu improvizaciju
od pametne sutkinje.
Ali ispostavilo se
kako tužitelj nije zadovoljan
da je sutkinja ignorirala direktive o kažnjavanju
i na neki način osmislila svoje,
i tako je uložio žalbu.
I zatražio obveznu minimalnu kaznu
za oružanu pljačku.
Ipak je imao igračku oružje.
Obvezna minimalna kazna za oružanu pljačku
je pet godina.
Dobio je na prizivu.
Michael je bio osuđen na pet godina zatvora.
Sutkinja Forer se morala držati zakona.
I uz put, žalba je uložena
nakon što je odslužio svoju kaznu,
tako da je bio vani i radio svoj posao
i brinuo se o obitelji
i tako je morao nazad u zatvor.
Sutkinja Forer je napravila ono što je zakon tražio,
i onda je dala otkaz.
A Michael je nestao.
Dakle to je jedan primjer,
mudrosti u praksi
i subverzije mudrosti
od strane pravila koju su zamišljena, naravno, da učine stvari boljima.
Sada razmislite o gđi. Dewey.
Gđa. Dewey je učiteljica u teksaškoj osnovnoj školi.
Jednoga dana je slušala konzultanta
koji je pokušao pomoći učiteljima
da poboljšaju rezultate testova djece,
kako bi škola
ušla u elitnu kategoriju
po postotku djece koja su prolazila veliki test.
Sve te škole u Teksasu se natječu jedna s drugom
kako bi postigle te ciljeve,
i postoje bonusi i razne druge pogodnosti
koje dolaze ako pobjedite druge škole.
Dakle, tu je konzultantov savjet:
prvo, ne trošite svoje vrijeme na djecu
koja će proći test bez obzira na to što učinili.
Drugo, ne trošite svoje vrijeme
na djecu koja ne mogu proći test
bez obzira na to što učinili.
Treće, nemojte trošiti svoje vrijeme
na djecu koja su se preselila u okrug
prekasno da se njihovi rezultati računaju.
Fokusirajte svo svoje vrijeme i pažnju
na djecu koja su na rubu uspjeha,
takozvanu nadarenu djecu --
na djecu koju vaša intervencija
može podići iznad praga
od pada do prolaza.
Tako je gđa. Dewey to čula,
i protresla glavom u očaju
dok su se kolege učitelji međusobno bodrili
i klimali odobravajuće.
Činilo se kao da će igrati nogometnu utakmicu.
Gđa. Dewey,
nije zbog ovoga postala učiteljicom.
Ken i ja nismo naivni,
i razumijemo da morate imati pravila.
Morate imati poticaje.
Ljudi moraju zaraditi za život.
Ali problem
u tome da se pouzdate u pravila i poticaje
jest da ona demoraliziraju
profesionalnu aktivnost.
I demoraliziraju profesionalnu aktivnost
na dva načina.
Prvo, demoraliziraju ljude
koji su uključeni u aktivnost.
Sutkinja Forer je dala otkaz,
a gđa. Dewey je bila potpuno obeshrabrena.
I drugo,
oni demoraliziraju aktivnost samu po sebi.
Sama profesija je demoralizirana,
i praktičari su demoralizirani.
To stvara ljude --
kada manipulirate poticajima kako biste dobili ljude da rade prave stvari --
to stvara ljude
koji su ovisni o poticajima.
To znači, da stvara ljude
koji rade stvari samo za poticaje.
Frapantna stvar o ovome je
da su psiholozi znali za to
30 godina.
Psiholozi su znali
o negativnim posljedicama poticanja svega
30 godina.
Znamo da ako nagradite djecu za crtanje crteža,
prestanu željeti crtati
i žele samo nagradu.
Ako nagradite djecu zbog čitanja knjiga
prestati će se brinuti o tome što je u knjigama
i samo će brinuti o tome koliko su dugačke.
Ako nagradite učitelje za rezultate djece na testovima
oni se prestanu brinuti za edukaciju
i brinuti će se samo za pripremu testova.
Ako ćete nagraditi doktore
za više operacija --
a tako trenutno sustav funkcionira -- oni će ih obavljati više.
Ako umjesto toga nagradite doktore za čim manje procedura
oni će ih imati manje.
Ono što želimo, naravno,
jesu doktori koji će imati pravu količinu procedura
i odraditi pravu količinu zbog pravih razloga --
konkretno, služiti dobrobiti svojih pacijenata.
Psiholozi znaju za to desetljećima,
i vrijeme je da oni koji odlučuju
počnu obraćati pažnju
i slušati malo psihologe,
umjesto ekonomista.
I sve to ne mora biti tako.
Mi mislimo, Ken i ja, kako postoje izvori nade.
Identificirali smo grupu ljudi
u svim tim zanimanjima
koje nazivamo lukavim izgnanicima.
To su ljudi
koji, prisiljeni operirati
u sustavu koji zahtjeva potpuno praćenje pravila
i kreira poticaje,
pronalaze put zaobilazeći ta pravila,
pronalaze put rušeći pravila.
Postoje učitelji koji imaju te skripte koje prate,
i znaju da ako prate te skripte, djeca neće ništa naučiti.
I ono što oni rade jest da prate skripte,
ali prate skripte duplo brže
i pronalaze komadiće ekstra vremena
tijekom kojeg podučavaju na način
za koji znaju da je učinkovit.
Dakle to su mali obični, svakodnevni heroji,
i oni zaslužuju divljenje,
ali nema načina da održe ovakvu vrstu aktivnosti
suočeni sa sustavom
koji ih ili odstranjuje
ili ih ubija u pojam.
Dakle lukavi izgnanici su bolji od ničega,
ali je teško zamisliti nekoga takvoga
koji se može održati u nedogled.
Više nade nam daju
oni ljudi koji mjenjaju sustav.
To su oni ljudi koji ne gledaju
kako se dodvoriti sustavu pravila i regulacija,
već ga žele transformirati,
i pričati ćemo o nekoliko njih.
Jedan posebno
jest sudac Robert Russell.
I jednog dana se suočio
sa slučajem Garya Pettengilla.
Pettengill je bio 23-godišnji veteran
koji je planirao napraviti karijeru u vojsci
ali onda je imao tešku ozljedu leđa u Iraku,
i to ga je prisililo da zatraži medicinski otpust.
Bio je oženjen, i treće dijete mu je bilo na putu,
patio je od PTSP-a, u dodatku na loša leđa,
i povremene noćne more,
i počeo je koristiti marihuanu
kako bi si olakšao neke od tih simptoma.
Zbog leđa je mogao dobiti samo poslove sa skraćenim radnim vremenom,
i tako je bilo nemoguće zaraditi dovoljno da bi se stavila hrana na stol
i zbrinula obitelj.
I tako je poćeo prodavati marihuanu.
I bio je uhvaćen u jednoj čistki.
Njegova obitelj je bila izbačena iz stana,
a centar za socijalnu skrb
se prijetio kako će i oduzeti djecu.
Po normalnim procedurama za kažnjavanje,
sudac Russell bi imao malo izbora
nego osuditi Pettengilla na ozbiljno vrijeme u zatvoru
pod optužbama za prodavanje droge.
Ali je sudac Russell imao alternativu.
A to je zato jer je on bio na posebnom sudu.
On je bio na sudu pod nazivom Sud veterana.
Na Sudu veterana --
to je bio prvi takve vrste u SAD-u.
Sudac Russell je stvorio Sud veterana.
To je bio sud samo za veterane
koji su prekršili zakon.
I stvorio ga je baš zbog
obveznih zakona o kažnjavanju
gdje je suđenje oduzeto sucima.
Nitko nije želio nenasilne prekršitelje --
a posebno nenasilne prekršitelje koji su bili veterani --
baciti u zatvor.
Željeli su napraviti nešto oko onoga što svi znamo,
točnije rotirajućih vrata sudskog sustava.
I ono što je Sud veterana učinio,
jest da je tretirao svakog kriminalca posebno,
pokušao je uči u meritum problema,
pokušao je povezati zločin s kaznom
koji će omogučiti rehabilitaciju
i nije zaboravio zbog čega je uopće sudstvo nastalo.
Ostanite uz njih, pratite ih,
budite sigurni da se drže bilo kakvog plana
koji je zajednički razvijen
kako bi izašli iz rupe.
Sada postoje 22 grada
koji imaju Sudove veterana poput ovog.
Zašto se ta ideja raširila?
Jedan razlog je
što sudac Russell
je do sada vidio 108 veterana
u njegovom Sudu za veterane
od veljače ove godine,
i od njih 108,
pogodite koliko njih su prošli kroz
rotirajuća vrata pravde
u zatvor.
Nitko. Nitko.
Svatko bi poželio
takav pravni sustav
koji ima ovakve rezultate.
Dakle imamo kandidata koji mijenja sustav i čini se da sustav to podržava.
Postoji bankar
koji je kreirao profitnu banku za zajednicu
koja potiče bankare -- znam da je to teško vjerovati --
potiče bankare koji tamo rade da rade dobro
tako što će učiniti nešto dobro za klijente s nižim primanjima.
Banka je pomogla u ponovnoj izgradnji
nečega što je bila umiruća zajednica.
Premda su njihovi klijenti bili visokorizični po uobičajenim standardima,
stope ljudi koji nisu vraćali kredite je bila izuzetno niska.
Banka je bila profitablina.
Bankari su ostali sa svojim klijentima.
Oni nisu stvarali kredite i onda ih prodavali.
Oni su servisirali kredite.
Pobrinuli su se da njihovi klijenti
plaćaju svoje rate.
Bankarstvo nije uvijek bilo
napravljeno na način o kojem možemo sada čitati u novinama.
Čak Goldman Sachs
je nekada služio klijentima,
prije nego što se pretvorio u instituciju
koja služi samoj sebi.
Bankarstvo nije uvijek bilo ovakvo
i ne mora biti takvim.
Postoje slični primjeri u medicini --
doktori na Harvardu
koji pokušavaju transformirati medicinsku edukaciju,
kako ne bi dobili etičku eroziju
i gubitak empatije,
koji karakteriziraju većinu studenata medicine
u medicinskom obrazovanju.
I način na koji to rade jest da daju studentima treće godine
pacijente koje će oni pratiti tijekom cijele godine.
Tako pacijenti nisu sustavi organa,
i oni nisu bolesti;
oni su ljudi, ljudi sa životima.
I kako biste postali učinkoviti doktor,
morate tretirati ljude koji imaju živote a ne samo bolesti.
Pored toga postoji jako puno posla oko,
mentoriranja jednog studenta od strane drugog,
svih studenata od strane doktora,
i rezultat je generacija -- nadamo se -- doktora
koji imaju vremena za ljude koje liječe.
Vidjeti ćemo.
Postoji jako puno primjera o kojima govorimo.
Svaki od njih pokazuje kako je moguće
izgraditi i njegovati karakter
i zadržati profesiju
koja će biti iskrena svojoj misiji --
onome što bi Aristotel nazivao svojim pravim telosom.
I Ken i ja vjerujemo
da je to što praktičari stvarno žele.
Ljudi žele da im se dozvoli
da budu moralni.
Žele imati dozvolu da mogu učiniti pravu stvar.
Ne žele se osjećati
da se moraju otuširati
kako bi saprali svakodnevne moralne dvojbe
kada se vrate kući s posla.
Aristotel je mislio kako je praktična mudrost
ključ sreće,
i bio je u pravu.
Danas se radi jako puno istraživanja u prihologiji,
o tome što ljude čini sretnima,
i dvije stvari koje iskaču u svim studijama --
znam da će vas to šokirati --
dvije stvari koje su najviše povezane sa srećom
su ljubav i posao.
Ljubav: uspješno upravljanje
odnosima s ljudima koji su vam bliski
i zajednicima čiji ste dio.
Rad: angažiranje u aktivnosti
koje su svrsishodne i zadovoljavajuće.
Ako imate to, prisan odnos s drugim ljudima,
posao koji je svrsishodan i ispunjavajući,
ne treba vam puno toga.
Da biste ljubili dobro i radili dobro,
trebate mudrost.
Pravila i poticaji vam neće reći
kako da budete dobar prijatelj, kako da budete dobar roditelj,
kako da budete dobra žena,
kako da budete dobar doktor i dobar odvjetnik
ili dobar učitelj.
Pravila i poticaji
nisu zamjena za mudrost.
Stvarno, uvjeravamo vas,
nema zamjene za mudrost.
I tako praktična mudrost
ne zahtjeva
herojske činove samo-žrtvovanja
praktičara.
Dajući nam želju i vještinu
da napravimo dobru stvar -- da radimo dobro drugima --
praktična mudrost nam daje
želju i vještinu
da radimo dobro sami po sebi.
Hvala.
(Pljesak)