דבר ראשון, אני רוצה להודות לכולכם.
דבר שני, ברצוני להציג בפניכם את שותפי ליצירה,
חבר יקר ושותפי להוראה.
קן ואני עובדים יחד
כמעט 40 שנה.
זהו שם קן שארפ.
(מחיאות כפיים)
קיימת אצל הרבה אנשים --
בטוח אצלי ואצל רוב האנשים שאני משוחח איתם --
מין חוסר שביעות רצון כללית
מאיך שהדברים מתנהלים,
מאיך שהמוסדות שלנו מתנהלים.
נראה כאילו המורים של ילדינו מכשילים אותם.
רופאנו אינם יודעים מי אנחנו בכלל,
ואין להם מספיק זמן עבורנו.
בטוח שאיננו יכולים לסמוך על הבנקאים,
ולבטח איננו יכולים לסמוך על סוכני-הבורסה.
הם אלה שכמעט מוטטו את כל המערכת הפיננסית שלנו.
ואפילו כאשר אנחנו עובדים בעבודה שלנו,
לעיתים קרובות מדי,
אנו מוצאים את עצמנו כנאלצים לבחור
בין לעשות מה שנראה לנו כנכון
לבין לעשות את המצופה,
או הנדרש,
או הרווחי.
לכן בכל מקום שמסתכלים,
לכל רוחב הגיזרה,
אנו חוששים שהאנשים שאנו תלויים בהם
אינם באמת מתעניינים בנו בכל ליבם.
או, אם הם כן מתעניינים בנו, אנו חוששים
שהם אינם מכירים אותנו מספיק טוב
כדי לדעת מה עליהם לעשות
כדי לאפשר לנו
להבטיח את האינטרסים שלנו.
הם אינם מבינים אותנו.
אין להם זמן להכיר אותנו.
ישנן שתי סוגי תגובות
המתעוררות אצלנו
מול חוסר שביעות הרצון הזה.
אם הדברים לא מתנהלים כיאות,
התגובה הראשונה היא:
בוא נחוקק עוד חוקים,
הבה ניצור מערכת
של נהלים מפורטים
כדי לוודא שאנשים יעשו את הדבר הנכון.
נתן למורים מרשמים
שהם יצייתו להם בכיתות,
כך שאפילו אם הם לא מבינים מה הם עושים
ולא איכפת להם מטובת ילדינו,
כל עוד הם יצייתו למרשמים,
ילדינו יתחנכו.
נתן לשופטים רשימה של גזרי-דין מחייבים
כדי להטילם לפי פשעים,
כך שלא יהיה צורך לסמוך
על שיקול דעתם של השופטים.
במקום זה, כל מה שהם צריכים לעשות
זה להסתכל ברשימה
ולמצוא איזה גזר-דין הולך עם הפשע הנדון.
נטיל מגבלות
על מה שחברות אשראי יכולות לגבות כריבית
ומה שהן יכולות לגבות כעמלה.
עוד ועוד חוקים
שיגנו עלינו
כנגד גופים חסרי-אכפתיות,
חסרי-רגישות, שעלינו להתמודד איתם.
או -- אולי --
בנוסף לחוקים,
בוא נראה אם נוכל להמציא
כמה תמריצים באמת מתוחכמים
ככה שגם אם האנשים איתם אנו מתמודדים
לא מעוניינים במיוחד לשרת את האינטרסים שלנו,
עדיין יהיה להם עניין
לשרתם --
תמריצי הפלא
שיגרמו לאנשים לעשות את הדבר הנכון,
ולו מתוך אנוכיות בלבד.
לכן אנו מציעים בונוסים למורים
אם הילדים שהם מלמדים
מקבלים ציון עובר בהמוני המבחנים
המשמשים להערכת
האיכות של בתי-הספר.
חוקים ותמריצים --
מקל וגזר.
העברנו צרור חוקים
כדי לפקח על התעשיה הפיננסית
כמענה לקריסה האחרונה.
יש את החוק של דוד-פרנק,
יש את הסוכנות החדשה להגנה פיננסית על הצרכן
אשר מנוהלת זמנית מתחת-שולחן
על-ידי אליזבת וורן.
יכול להיות שחוקים אלה
ישפרו בסוף
את אופן התנהגותן של החברות לשרותים פיננסיים.
נמתין ונראה.
בנוסף, אנחנו מתאמצים
למצוא דרך ליצירת תמריצים
עבור אנשי תעשיית השרותים הפיננסיים
אשר יגרמו להם לשרת
אינטרסים ארוכי-טווח,
אפילו של החברות שלהם,
במקום להבטיח לעצמם רווחים מהירים.
כך שאם רק נמצא את התמריצים הנכונים,
הם כבר יעשו את הדבר הנכון -- כפי שאמרתי -- בצורה אנוכית,
ואם נבוא עם החוקים והתמריצים הנכונים,
הם לא יביאו אותנו לתהום.
וקן [שארפ] ואני לבטח יודעים
שיש צורך לרסן את הבנקאים.
אם יש משהו שניתן ללמוד מהקריסה הכלכלית
זה בדיוק את זה.
אבל מה שאנו מאמינים בו
ומה שאנו טוענים בספר,
הוא שאין אף מערכת של חוקים,
לא משנה כמה הם מפורטים,
לא משנה כמה הם ספציפיים,
לא משנה כמה מקרוב נפקח עליהם
ונאכוף אותם,
אין אף מערכת חוקים
שתעניק לנו את מה שאנו צריכים.
מדוע? מפני שבנקאים הם אנשים חכמים.
וכמו מים,
הם ימצאו סדקים
בכל מערכת חוקים.
נבנה מערכת חוקים שתבטיח
שאותה סיבה מסויימת
שגרמה לקריסת המערכת הפיננסית
לא תתקיים יותר.
יהיה זה נאיבי עד מאוד
לחשוב שזה שחסמנו את המקור
שממנו נבעה הקריסה הפיננסית,
זה אומר שחסמנו את כל המקורות האפשריים לקריסה פיננסית.
אז זה רק עניין של לחכות לקריסה הבאה
ואז להתפלא כיצד היינו כה טפשים
שלא שמרנו על עצמנו מפניה.
מה שאנו זקוקים לו נואשות,
מלבד, או ביחד עם חוקים משופרים
ותמריצים חכמים במידה,
הוא מידות טובות,
הוא אופי,
הוא אנשים שרוצים לעשות את הדבר הנכון.
ובמיוחד,
המידה הטובה שאנו זקוקים לה יותר מכל
היא המידה שאריסטו כינה אותה
חוכמה מעשית.
חוכמה מעשית
היא הרצון המוסרי
לעשות את הדבר הנכון
והיכולת המוסרית
לגלות מהו הדבר הנכון לעשות.
כך שאריסטו מאוד התעניין
בכיצד האומן לידו עובד.
והוא התרשם מהצורה
בה הם היו מאלתרים
פיתרונות חדשניים
לבעיות שהם לא ציפו להן.
אחת הדוגמאות שהוא ראה הם הסתתים
שעבדו על "אי הלסבוס",
והם היו צריכים למדוד
עמודים עגולים.
אם חושבים על זה,
זה ממש קשה למדוד עמודים עגולים עם סרגל.
אז מה הם עשו?
הם תפרו פיתרון חדשני לבעיה.
הם יצרו סרגל שמתכופף,
מה שכיום נקרא סרט מדידה --
סרגל (באנגלית גם חוק) גמיש,
חוק שמתכופף.
ואריסטו אמר,
הם הבינו שלפעמים
כדי לבנות עמודים עגולים,
עליהם לכופף את הסרגל.
ואריסטו אמר
שלעיתים קרובות כאשר באים במגע עם אנשים,
יש צורך בכיפוף הכללים.
מגע עם אנשים אחרים
דורש סוג של גמישות
שאף מערכת כללים לא תוכל להקיף.
אנשים נבונים יודעים מתי ואיך
לכופף את הכללים.
אנשים נבונים יודעים כיצד לאלתר.
שותפי לכתיבה, קן, ואני מדברים על זה,
שהאנשים הנבונים הם מין מוזיקאי ג'ז שכאלה;
החוקים הם כמו התוים שעל הדף,
ואתה מתחיל לפיהם,
אבל אז אתה מפזז סביב התוים שבדף,
ומעלה בדיוק את הצירוף הנכון
המתאים לאותו רגע מסויים
עם אותו חוג מסויים של נגנים עמיתים.
כך שבשביל אריסטו,
אותו סוג
של כיפוף כללים,
מציאת החריג לכלל ואילתור כלל שונה
שרואים אצל אומן מוכשר,
זה בדיוק מה שאנו זקוקים לו
כדי להיות אומן מוסר מוכשר.
ובאינטראקציה עם אנשים,
כמעט כל הזמן,
זהו סוג הגמישות שיש בו צורך.
אדם נבון יודע מתי לכופף חוקים.
אדם נבון יודע מתי לאלתר.
והכי חשוב,
אדם נבון מאלתר ומכופף חוקים
למען המטרות הנכונות.
אם אתה מכופף חוקים ומאלתר
בעיקר בשביל לדאוג לעצמך,
מה שמקבלים זה מניפולציה אכזרית על אנשים אחרים.
לכן חשוב שמבצעים את התרגיל הנבון
למענם של האחרים
ולא למען עצמך.
לכן הרצון לעשות את הדבר הנכון
חשוב באותה מידה כמו היכולת המוסרית
לאלתר
ולמצוא את החריג.
ביחד הם מרכיבים את החוכמה המעשית,
שלדעת אריסטו
היא המידה הטובה השלטת.
כעת אתן לכם דוגמא
לפעולה מעשית נבונה.
זה המקרה של מייקל.
מייקל הוא אדם צעיר.
היתה לו עבודה במשכורת די נמוכה.
הוא פירנס אישה וילד,
והילד היה הולך לבית-ספר דתי (נוצרי).
ואז הוא איבד את עבודתו.
הוא התחיל לחשוש
שהוא לא יוכל לפרנס את משפחתו.
לילה אחד, הוא שתה קצת יותר מדי,
ושדד נהג מונית --
לקח 50 דולר.
הוא שדד באיומי אקדח.
זה היה אקדח צעצוע.
הוא נתפס ונשפט,
והוא הורשע.
הנחיות הטלת עונשים בפנסילבניה
קובעות מינימום של שנתיים עונש
על פשע מעין זה.
השופטת באותו מקרה, השופטת לואיס פורר,
סברה שאין בזה היגיון.
הוא מעולם לא פשע לפני-כן.
הוא היה בעל ואב אחראי.
הוא עמד מול נסיבות קשות.
ועונש כזה עלול לשבור את המשפחה.
ולכן היא אילתרה עונש -- 11 חודשים.
ולא רק זה,
הוא יקבל שחרור יומי כדי ללכת לעבודה.
יבלה את הלילה בכלא ויבלה את היום בעבודה.
וכך היה. הוא נשא בעונש.
הוא השתקם
ומצא לעצמו עבודה חדשה.
המשפחה נשארה מאוחדת.
ונראה היה שהוא בדרך
לחיים נורמליים --
סוף שמח לסיפור
שכלל אילתור נבון
משופטת נבונה.
אבל התברר
שהתובע לא היה מרוצה
שהשופטת פורר התעלמה מההנחיות לגבי העונש
ושהמציאה משהו עצמאי משלה,
ולכן הוא ערער.
והוא דרש להטיל את עונש המינימום הקבוע בחוק
על שוד מזויין.
אחרי הכל, כן היה לו אקדח צעצוע.
העונש המינימלי הקבוע בחוק על שוד מזויין
הוא חמש שנים.
הוא זכה בערעור.
מייקל נשפט לחמש שנים בכלא.
על השופטת פורר היה לציית לחוק.
ודרך אגב, הערעור עבר
לאחר שהוא סיים לרצות את עונשו,
כלומר הוא היה בחוץ ועבד בעבודה
ודאג למשפחתו
ואז היה עליו לחזור לכלא.
השופטת פורר עשתה מה היתה צריכה לעשות,
ואז היא פרשה.
ומייקל נעלם.
אז זו הדוגמא,
הן לתבונה בפעולה
והן לחתירה נגד התבונה
באמצעות חוקים שמטרתם כמובן לשפר דברים.
כעת נפנה לגברת דיואי.
גברת דיואי היא מורה בבית-ספר יסודי בטקסס.
יום אחד היא האזינה ליועץ
אשר ניסה לעזור למורים
להעלות את ציוני המבחנים של תלמידים,
כך שבית-הספר
ייכנס לקטגוריה העליונה
של אחוז התלמידים שעוברים מבחנים.
כל בתי-הספר האלה בטקסס מתחרים זה בזה
כדי להגיע ליעדים הללו,
וישנם בונוסים וכיבודים אחרים
שמקבלים אם גוברים על בתי-ספר אחרים.
וכך היתה עצת היועץ:
קודם כל, אין לבזבז זמן על תלמידים
שהולכים לעבור את המבחן, לא משנה מה תעשו.
שנית, אין לבזבז זמן
על תלמידים שאינם מסוגלים לעבור את המבחן,
לא משנה מה תעשו.
שלישית, אין לבזבז זמן על תלמידים
שהגיעו זה עתה למחוז,
שזה יותר מדי מאוחר מכדי שציוניהם ייספרו.
תקדישו את זמנכם ואת תשומת הלב
לתלמידים שעל הסף,
אלה המכונים תלמידי-סף --
תלמידים שההתערבות שלכם
תגרום להם אולי לעבור את הקו המפריד
בין כישלון להצלחה.
אז גברת דיואי שמעה את זה,
והנידה את ראשה ביאוש
בעוד שעמיתיה המורים די צהלו
והינהנו בהסכמה.
זה היה כאילו הם עמדו לשחק כדורגל.
בכל הנוגע לגברת דיואי,
לא בשביל זה היא נהייתה מורה.
טוב, קן ואני לא נאיביים,
ואנחנו מבינים שיש צורך בחוקים.
יש צורך בתמריצים.
אנשים צריכים להתפרנס.
אבל הבעיה בהסתמכות
על חוקים ותמריצים
היא שהם מדכאים
פעילות מקצועית.
הם מדכאים פעילות מקצועית
בשני מובנים.
תחילה, מוציאים את החשק
לאנשים המעורבים בפעילות.
השופטת פורר עזבה,
וגברת דיואי לגמרי מיואשת.
ושנית,
הם מדכאים את הפעילות עצמה.
השיטה עצמה מדוכאת,
והעוסקים בשיטה מדוכאים.
זה יוצר אנשים --
כאשר עושים תרגילים עם תמריצים כדי לגרום לאנשים לעשות את הדבר הנכון --
זה יוצר אנשים
המכורים לתמריצים עצמם.
דהיינו, זה יוצר אנשים
העושים דברים רק בשביל התמריצים.
הדבר המדהים בקשר לזה
הוא שהפסיכולוגים יודעים זאת
כבר 30 שנה.
פסיכולוגים מכירים
את ההשפעות השליליות של לתמרץ כל דבר
כבר 30 שנה.
אנו יודעים שאם מתגמלים ילדים בשביל ציור תמונות,
הם מפסיקים להתיחס לעצם הציור
ומתיחסים רק לתגמול.
אם מתגמלים ילדים בעבור קריאת ספרים,
הם מפסיקים להתיחס למה שמופיע בספר
ומתחילים להתיחס רק לאורך הסיפור.
אם מתגמלים מורים בעבור ציוני התלמידים במבחנים,
הם מפסיקים להתיחס לחינוך
ומתחילים להתיחס רק להכנות למבחנים.
אם היינו מתגמלים רופאים
כדי שיעשו יותר ניתוחים --
שכך זה היום -- הם יעשו יותר.
אם במקום זאת, מתגמלים רופאים שיעשו פחות ניתוחים,
הם יעשו פחות.
מה שאנו שואפים אליו, כמובן,
הוא רופאים שיעשו פשוט את הכמות הנכונה של ניתוחים
ויעשו את הכמות הנכונה בגלל הסיבה הנכונה --
כלומר, כדי לשרת את טובת החולים שלהם.
פסיכולוגים מכירים את זה עשרות שנים,
והגיע הזמן שקובעי המדיניות
יתחילו להקשיב
קצת לפסיכולוגים
במקום לכלכלנים.
וזה לא חייב להיות כך.
אנחנו סבורים, קן ואני, שיש סיבות ממשיות לתקוה.
אנחנו מזהים סוג מסויים של אנשים
בכל התחומים הללו,
שאנו מכנים אותם הערמומיים המנודים.
אלה הם אנשים
שכאשר כופים עליהם לפעול
במערכת הדורשת ציות לחוקים
והיוצרת תמריצים,
הם מוצאים דרך לעקפם,
הם מוצאים דרך לחתור תחת החוקים.
כך שיש מורים שעליהם לציית להנחיות מסויימות,
והם יודעים שאם הם יצייתו לאותן ההנחיות, הילדים לא ילמדו כלום.
ולכן מה שהם עושים זה לציית להנחיות,
אבל הם עושים זאת בקצב מהיר מהרגיל
וכך צוברים רגעים קטנים של זמן עודף
שבמהלכם הם מלמדים בדרך
שהם בטוחים שהיא היעילה.
אז אלה הם הגיבורים הרגילים, הקטנים של יומיום,
ומגיעה להם אין-סוף הערכה,
אבל אין שום אפשרות שהם יוכלו להתמיד בפעילות כזו
מול מערכת
שאו שהיא עוקרת אותם מהשורש,
או שטוחנת אותם עד עפר.
אז הערמומיים המנודים הם יותר טוב מכלום,
אבל קשה לחשוב על מישהו
שיכול להחזיק כך מעמד לזמן בלתי מוגבל.
יותר מבטיחים הם האנשים
שאנו מכנים אותם משני-השיטה.
אלה הם האנשים אשר מחפשים
לא להתחמק מהחוקים והתקנות של השיטה,
אלא לשנות את השיטה,
ואנו מדברים על כמה כאלה.
אחד מיוחד
הוא שופט בשם רוברט ראסל.
יום אחד הוא נתקל
במקרה של גארי פטנגיל.
פטנגיל היה יוצא-צבא בן 23
אשר תכנן לעשות קריירה צבאית,
אבל אז הוא ספג פציעת-גב חמורה בעירק,
וזה אילץ אותו לקבל פטור רפואי.
הוא היה נשוי, וילדו השלישי עמד להיוולד,
הוא סבל ממצוקה פוסט-טראומטית, בנוסף לבעיות הגב,
ומסיוטים החוזרים על עצמם,
והוא החל להשתמש במריחואנה
כדי להקל על חלק מהתסמינים.
הוא הצליח להשיג רק עבודה במשרה חלקית בגלל בעיות הגב שלו,
ולכן הוא לא היה מסוגל להרויח מספיק מכדי שיהיה מספיק אוכל
ומכדי שיוכל לדאוג למשפחתו.
לכן הוא החל למכור מריחואנה.
הוא נעצר בפשיטת סמים של המשטרה.
משפחתו נזרקה מדירתה,
ומערכת הרווחה
איימה לקחת את ילדיו.
על-פי נהלי משפט רגילים,
לא היתה הרבה ברירה לשופט ראסל
אלא לדון את פטנגלי
לתקופת מאסר ארוכה בתור עבריין סמים.
אבל לשופט ראסל היתה ברירה.
וזה בגלל שהוא ישב בבית-משפט מיוחד.
הוא ישב בבית-משפט הנקרא בית-משפט ליוצאי-צבא.
בבית-משפט ליוצאי-צבא --
זה היה הראשון מסוגו בארה"ב.
השופט ראסל הקים את בית-משפט ליוצאי-צבא.
בית-משפט זה נועד רק ליוצאי-צבא
שהפרו את החוק.
והוא הקים אותו בדיוק בגלל
דיני המשפט הכפויים
שנטלו את אלמנט השיפוט מהשפיטה.
אף אחד לא רוצה שעבריינים בלתי-אלימים --
ובמיוחד עבריינים בלתי-אלימים שהם גם יוצאי-צבא --
יושלכו לכלא.
הם רצו לעשות משהו בקשר למה שכולנו מכירים,
כלומר, הדלת המסתובבת של מערכת הצדק הפלילית.
ומה שעשה בית-המשפט ליוצאי-צבא,
שהוא התיחס לכל עבריין באופן אישי,
ניסה לחדור אל תוך בעיותיהם,
ניסה לתפור תשובות לפי פשעיהם,
דבר שסייע להם להשתקם,
ולא שכח אותם רגע לאחר שהם נשפטו.
נשאר איתם, עקב אחריהם,
וידא שהם נשארים צמודים לכל תוכנית
שפותחה איתם במשותף
כדי שיצלחו את המהמורה בשלום.
כיום ב-22 ערים
קיימים בתי-משפט כאלה ליוצאי-צבא.
מדוע הרעיון הזה תפס?
אחת הסיבות היא
שלשופט ראסל
ראה עד היום 108 יוצאי-צבא
בבית-המשפט שלו
נכון לפברואר שנה זו,
ומתוך 108,
תנחשו כמה עברו דרך
הדלת המסתובבת של הצדק
ונכנסו לכלא.
אפילו לא אחד. אף אחד.
כל אחד ישמח להיצמד
למערכת צדק פלילית
שיש לה הישג כזה.
אז הנה משהו שמשנה שיטה, ונראה שזה תופס.
יש בנקאי אחד
שהקים בנק קהילתי למטרות רווח
אשר עודד בנקאים -- אני יודע שקשה להאמין לזה --
עודד בנקאים שלו לפעול כדי להטיב עם הכלל
בכך שהם פעלו לטובת לקוחותיהם העניים.
הבנק סייע לממן את הבניה מחדש
של מה שהיתה לפני-כן קהילה גוססת.
אף על-פי שמקבלי ההלוואות שלהם היו לפי הסטנדרטים המקובלים בעלי סיכון גבוה,
ריבית ברירת-המחדל היתה מאוד נמוכה.
הבנק היה רווחי.
הבנקאים ליוו את מקבלי ההלוואות שלהם.
הם לא יצרו הלוואות ואחר-כך מכרו אותן.
הם שרתו את ההלוואות.
הם ווידאו שמקבלי ההלוואות שלהם
עומדים בתשלומיהם.
הבנקאות לא היתה תמיד
מה שאנו קוראים עליה כיום בעיתונים.
אפילו גולדמן-זאקס
נהגו פעם לשרת את הלקוחות,
לפני שהם הפכו למוסד
שמשרת רק את עצמו.
הבנקאות לא תמיד היתה כזו,
והיא לא חייבת להיות כזו.
יש דוגמאות כאלה ברפואה --
רופאים בהרוורד
שמנסים לשנות חינוך רפואי
כדי שלא נקבל מין שחיקה אתית
ואובדן של הזדהות רגשית,
המאפיינות את רוב תלמידי הרפואה
במהלך הכשרתם הרפואית.
והדרך לעשות זאת היא להצמיד לתלמידי שנה שלישית
חולים שהם עוקבים אחריהם במשך שנה.
כך שלא מתיחסים לחולים בתור מערכות אורגניות,
ולא בתור מחלות;
הם בני-אדם, בני-אדם חיים.
וכדי להיות רופא יעיל,
יש לטפל באנשים בתור כאלה שיש להם חיים ולא רק מחלות.
בנוסף, יש המון דברים מסביב,
הנחיית סטודנט על-ידי סטודנט אחר,
הנחיית כל הסטודנטים על-ידי רופאים,
והתוצאה היא דור -- כך אנו מקוים -- דור של רופאים
שיהיה להם זמן בשביל האנשים שהם מטפלים בהם.
נחיה ונראה.
כך שיש הרבה דוגמאות כמו אלו שאנו מדברים עליהם.
כל אחת מהן מראה שניתן
להתבסס על אופי ולטפחו
ובו בזמן לשמר את המקצוע
כך שישאר נאמן לשליחותו --
מה שאריסטו היה מכנה "יעודו הראוי והמוחלט".
וקן ואנוכי מאמינים
שזה מה שהעוסקים במקצועות רוצים.
אנשים רוצים היתר
להיות מוסריים.
הם רוצים לקבל רשות לעשיית הדברים הנכונים.
הם אינם רוצים להרגיש
שבא להם להתקלח
כדי לנקות את הזוהמה המוסרית שעל גופם כל יום
כאשר הם חוזרים הביתה מהעבודה.
אריסטו סבר שחוכמה מעשית
היא המפתח לאושר,
והוא צדק.
מתנהל הרבה מחקר בפסיכולוגיה
בשאלה מה עושה את האנשים מאושרים,
ושני דברים קופצים מול העיניים בכל מחקר --
אני יודע שזה יבוא לכם כהפתעה --
שני הדברים שהכי משפיעים על אושר
הם אהבה ועבודה.
אהבה: ניהול מוצלח
של קשרים עם האנשים הקרובים אלינו
ועם הקהילות שאנחנו חלק מהן.
עבודה: עיסוק בפעילויות
שהן בעלות משמעות ומספקות.
אם יש לנו את זה -- קשרים קרובים עם אנשים אחרים,
עבודה שהיא בעלת משמעות ומספקת,
אז אין צורך כל-כך במשהו אחר.
אבל, כדי לאהוב נכון ולעבוד נכון,
צריך תבונה.
חוקים ותמריצים לא אומרים לנו
כיצד להיות חבר טוב, כיצד להיות הורה טוב,
כיצד להיות בן-זוג טוב,
או כיצד להיות רופא טוב או עורך-דין טוב
או מורה טוב.
חוקים ותמריצים
אינם תחליפים לתבונה.
אכן, אנו טוענים
שאין תחליף לתבונה.
וכך תבונה מעשית
אינה דורשת
מעשי גבורה של הקרבה עצמית
מאלה המשתמשים בה.
בזה שהיא מעניקה לנו את הרצון והיכולת
לעשות את הדבר הנכון -- לנהוג בהגינות כלפי אחרים --
החוכמה המעשית גם מעניקה לנו
את הרצון והיכולת
להיות הוגנים כלפי עצמנו.
תודה.
(מחיאות כפיים)