Det første jeg vil gøre, er at sige tak til jer alle sammen.
Den anden ting jeg vil gøre er at introducere jer for min medforfatter
og kære ven og medlærer.
Ken og jeg har arbejdet sammen
i mere end 40 år.
Det er Ken Sharpe derovre.
(Bifald)
Så der er blandt mange mennesker --
bestemt mig selv og de fleste mennesker jeg taler med --
en slags kollektiv utilfredshed
med måden hvorpå tingene fungerer,
med måden hvorpå institutionerne fungerer.
Vores børns lærere lader til at svigte dem.
Vores læger ved ikke hvem søren vi er,
og de har ikke tid nok til os.
Vi kan helt sikkert ikke stole på bankfolkene,
og vi kan bestemt ikke stole på børsmæglerne.
De kørte næsten hele det økonomiske system i sænk.
Og selv mens vi gør vores eget arbejde,
alt for ofte,
finder vi os selv i valget
mellem at gøre det vi tror er den rigtige ting
og at gøre den forventede ting,
eller den påkrævede ting,
eller den indbringende ting.
Så overalt hvor vi kigger,
mere eller mindre over det hele,
bekymrer vi os over at de mennesker vi er afhængige af
ikke virkelig har vores bedste interesse for øje.
Eller hvis de har vores interesser for øje,
bekymrer vi os over at de ikke kender os godt nok
til at regne ud hvad de skal gøre
for at tillade os
at sikre vores interesser.
De forstår os ikke.
De har ikke tiden til at lære os at kende.
Der er to slags svar
som vi kommer med
til denne form for generelle utilfredshed.
Hvis tingene ikke går godt
er det første svar:
lad os lave flere regler,
lad os lave et sæt
detaljerede procedurer
for at sikre, at mennesker vil gøre det rigtige.
Giv lærere manuskripter
de kan følge i klasseværelset,
så selvom de ikke ved hvad de laver
og er lige glade med vores børns velfærd,
så længe de følger manuskripterne,
vil vores børn blive uddannet.
Giv dommere en liste over obligatoriske domme
til at give kriminelle,
så man ikke behøver at være afhængige af
dommere der bruger deres dømmekraft.
I stedet er det eneste de behøver at gøre
er at finde i deres liste
hvilken dom der passer til den slags forbrydelse.
Indfør grænser
på hvad udlånsfirmaer må tage i rente
og på hvilke ting de kan kræve i gebyr.
Flere og flere regler
til at beskytte os
mod en række ligeglade, følelseskolde
institutioner som vi skal beskæftige os med.
Eller -- eller måske --
i tillæg til regler,
lad os se om vi kan finde på
nogle virkelig smarte tilskyndelser,
så selvom de mennesker vi beskæftiger os med
ikke i særdeleshed vil have vores interesser for øje,
det er i deres interesse
at holde vores interesser for øje --
de magiske tilskyndelser
der vil få mennesker til at gøre det rigtige
selvom det kommer af ren egoisme.
Så vi tilbyder lærere en bonus
hvis de børn de underviser
opnår beståede karakterer på disse store tests
der bliver brugt til at evaluere
kvaliteten af vores uddannelsessystem.
Regler og tilskyndelser --
"stok" og "gulerod."
Vi vedtog en stak regler
til at regulere den finansielle industri
som svar på det seneste kollaps.
Der er Dodd-Frank Act,
der er den nye Consumer Financial Protection Agency
der midlertidigt bliver ledt gennem bagdøren
af Elizabeth Warren.
Måske vil disse regler
faktisk forbedre
måden hvorpå disse finansielle service virksomheder opfører sig på.
Vi får at se.
Derudover, kæmper vi med
at finde på en måde at skabe tilskyndelser
for mennesker i den finansielle service industri
der vil få dem til at være mere interesserede
i at have langtids interesser for øje
selv deres egne virksomheders,
i stedet for at sikre sig kortsigtede profitter.
Så hvis vi finder de rigtige tilskyndelser,
vil de gøre det rigtige -- som jeg sagde -- egoistisk,
og hvis vi kommer med de rette regler og tilskyndelser,
vil de ikke køre os ud over afgrunden.
Og Ken [Sharpe] og jeg ved bestemt
at man skal holde bankfolk i en stram snor.
Hvis der er noget vi har lært af den finansielle kollaps
er det det.
Men det vi mener,
og det vi argumenterer for i bogen,
er at der ikke er et sæt regler,
uanset hvor detaljeret,
og uanset hvor specifikt,
uanset hvor omhyggeligt det bliver overvåget
og håndhævet,
er der ikke et sæt regler
der vil give os det vi har brug for.
Hvorfor? Fordi bankfolk er smarte mennesker.
Og, ligesom vand,
vil de finde sprækker
i ethvert regelsæt.
Man udvikler et sæt regler der vil sikre
at den bestemte grund
til at det finansielle systems "næsten-kollaps"
ikke kan ske igen.
Det er naivt ud over enhver beskrivelse
at tro, at have blokeret
denne kilde til finansielt kollaps,
så har man blokeret alle mulige kilder til et finansielt kollaps.
Så det er kun et spørgsmål om at vente på den næste
og så blive forbavset over hvordan vi kunne have været så dumme
at vi ikke har beskyttet os mod det.
Det vi desperat har brug for,
ud over, eller sammen med, bedre regler
og forholdsvis smarte tilskyndelser,
er at vi har brug for dyd.
Vi har brug for karakter.
Vi har brug for mennesker der har lyst til at gøre det rigtige.
Og især,
dyden som vi frem for alt har brug for
er dyden som Aristoteles kaldte
"praktisk visdom."
Praktisk visdom
er den moralske vilje
til at gøre det rigtige
den moralske evne
til at regne ud hvad der er det rigtige.
Så Aristoteles var meget interesseret i at se
hvordan fagmændene rundt om ham arbejdede.
Og han var imponeret
over hvordan de ville improvisere
nye løsninger på nye problemer --
problemer som de ikke havde forudset.
Så et eksempel er at han se disse murere
der arbejder på øen Lesbos,
og de skal udmåle
runde søjler.
Jamen hvis man tænker over det,
er det i virkeligheden ret svært at udmåle runde søjler ved hjælp af en lineal.
Så hvad gør de?
De finder på en ny løsning på problemet.
De lavede en lineal der bøjer,
det vi i dag ville kalde et målebånd --
en fleksibel lineal,
en lineal der kan bøjes.
Og Aristoteles sagde,
"Hah, de værdsatte at man nogen gange
for at designe rundede søjler,
skal man være i stand til at bøje linealen."
Og Aristoteles sagde
tit når han beskæftigede sig med andre mennesker,
skal vi være i stand til at bøje reglerne.
At beskæftige sig med andre mennesker
kræver en form for fleksibilitet
som intet sæt regler kan omfatte.
Vise mennesker ved hvornår og hvordan
man bøjer reglerne.
Vi mennesker ved hvordan de skal improvisere.
Måden hvorpå min medforfatter, Ken, og jeg talte om det,
er de lidt ligesom jazzmusikere.
Reglerne er ligesom noderne på siden,
og det får en i gang,
men så danser man rundt om noderne på siden,
og finder på den helt rigtige kombination
for dette bestemte øjeblik
med dette bestemte set af medspillere.
Så for Aristoteles,
den slags
regelbøjning,
undtagelse til regelsøgning og improvisation
som man ser hos dygtige fagfolk
er præcis det man har brug for
for at være en dygtig, moralsk fagmand.
Og i interaktionerne med mennesker,
næsten hele tiden,
er denne form for fleksibilitet påkrævet.
En vis person ved hvornår man bøjer reglerne.
En vis person ved hvornår man skal improvisere.
Og vigtigst af alt,
en vis person laver denne improvisation og regelbøjning
på grund af de rigtige mål.
Hvis man er en regel bøjer og en improvisator
mest for at hjælpe en selv,
får man en nådesløs manipulation af andre mennesker.
Så det betyder noget at man udfører denne vise praksis
for at hjælpe andre
og ikke for at hjælpe en selv.
Så viljen til at gøre det rigtige
er lige så vigtig som den moralske evne
til improvisation
og at finde undtagelsen.
Sammen udgør de praktisk visdom,
som Aristoteles mente
var den vigtigste dyd.
Så jeg vil give jer et eksempel
på vis praksis i action.
Det er sagen om Michael.
Michael er en ung fyr.
Han havde et temmelig lavtlønnet job.
Han forsørgede sin kone og et barn,
og barnet gik på en lokal skole.
Så mistede han sit arbejde.
Han gik i panik
over at være i stand til at forsørge sin familie.
En aften drak han lidt for meget,
og han røvede en taxachauffør --
stjal 50 dollars.
Han røvede ham med trukket pistol.
Det var en legetøjspistol.
Han blev fanget. Han kom for retten.
Han fik en dom.
Pennsylvania retningslinjer for domsafsigelse
krævede en minimumsstraf for en forbrydelse som denne
på to år, 24 måneder.
Dommeren på sagen, dommer Lois Forer
tænkte at det ikke gav nogen mening.
Han havde aldrig begået en forbrydelse før.
Han var en ansvarlig mand og far.
Han havde stået overfor desperate omstændigheder.
Det eneste dette ville gøre er at smadre familien.
Så hun improviserede en dom -- 11 måneder,
og ikke nok med det,
men løsladt hver dag for at tage på arbejde.
Tilbring din nat i fængslet, tilbring din dag med at fastholde et job.
Det gjorde han. Han afsonede sin dom.
Han restituerede sig
og fandt et nyt job.
Og familien blev forenet.
Og det lod til at være på vej
mod en form for et anstændigt liv --
en lykkelig slutning på en historie
der involverede vis improvisation
fra en vis dommer.
Men det viste sig
at anklageren ikke var glad
over at dommer Forer havde ignoreret retningslinjerne for strafudmåling
og på en måde havde opfundet sine egne,
så han appellerede.
Og han bad om den obligatoriske minimumsstraf
for væbnet røveri.
Han havde trods alt en legetøjspistol.
Den obligatoriske minimumsstraf for væbnet røveri
er fem år.
Han vandt appellen.
Michael blev idømt fem år i fængslet.
Dommer Forer skulle følge loven.
Og for øvrigt, appellen kom igennem
efter han havde afsonet sin straf,
så han var ude og arbejdede
og forsørgede sin familie
og han skulle tilbage til fængslet.
Dommer Forer gjorde hvad hun var påkrævet at gøre,
og så sagde hun sit dommersæde op.
Og Michael forsvandt.
Så det er et eksempel,
på både visdom i praksis
og undermineringen af visdom
af regler der er til for, selvfølgelig, at gøre tingene bedre.
Overvej fr. Dewey.
Fr. Dewes er lærer på en folkeskole i Texas.
Hun lyttede en dag til en konsulent
der prøvede at hjælpe lærere
med at løfte børnenes scorer,
så skolen
ville opnå den elite kategori
procentvis i antallet af børn der består de store test.
Alle disse skoler i Texas konkurrerer med hinanden
til at opnå disse milepæle,
og der er bonusser og forskellige andre goder
der kommer hvis man vinder over de andre skoler.
Så her var konsulentens råd:
for det første, spild ikke tiden på børn
der består testen uanset hvad man gør.
For det andet, spild ikke tiden
på børn der ikke består testen
uanset hvad man gør.
For det tredje, spild ikke tiden
på børn der for sent er flyttet til distriktet
for at deres scorer tæller med.
Fokuser al ens tid og opmærksomhed
på de børn der er boblere,
de såkaldte "bobler børn" --
børn hvor ens indgriben
med nød og næppe kan få dem over linjen
fra at dumpe til at bestå.
Så fr. Dewey hørte dette,
og hun rystede på hovedet i afmagt
mens medkollegaer mere eller mindre opmuntrede hinanden
og nikkede billigende.
Det er som om de skulle til at spille amerikansk fodbold.
For fr. Dewey
er dette ikke grunden til at hun blev lærer.
Nu er Ken og jeg ikke naive,
og vi forstår at man skal have regler.
Man har brug for tilskyndelse.
Mennesker skal tjene penge.
Men problemet
med at sætte sin lid til regler og tilskyndelse
er at de demoraliserer
professionel aktivitet,
og de demoraliserer professionel aktivitet
på to måder.
For det første, demoraliserer de mennesker
der er engagerede i aktiviteten.
Dommer Forer siger op,
og fr. Dewey er blevet totalt nedslået.
Og for det andet,
de demoraliserer selve aktiviteten.
Selve fremgangsmåden er demoraliserende,
og de praktiserende bliver demoraliserede.
Det skaber mennesker --
når man manipulerer tilskyndelser til at få mennesker til at gøre det rigtige --
skaber det mennesker
der er afhængige af tilskyndelse.
Det vil sige, det skaber mennesker
der kun gør ting for at få tilskyndelse.
Det slående ved dette
er at psykologer har vidst dette
i 30 år.
Psykologer har kendt til
de negative konsekvenser af at skabe et incitament af alt
i 30 år.
Vi ved, at hvis man belønner børn for at tegne billeder,
bliver de ligeglade med det at tegne
og tænker kun på belønningen.
Hvis man belønner børn for at læse bøger,
bliver de ligeglade med hvad der er i bøgerne
og tænker kun på hvor lange de er.
Hvis man belønner lærere for børns score,
bliver de ligeglade med at uddanne
og tænker kun på at forberede til test.
Hvis man ville belønne læger
for at udføre flere indgreb --
som er et nuværende system -- vil de udføre flere.
Hvis man i stedet belønner læger for at udføre færre indgreb,
vil de udføre færre.
Det vi vil have, selvfølgelig,
er at lægerne der udfører præcis det rigtige antal indgreb
og udfører det rigtige antal for de rigtige grunde --
nemlig, at sørge for patienternes ve og vel.
Psykologer har vidst dette i årtier,
og det er på tide for beslutningstagere
at begynde at lægge mærke
og lytte til psykologer en lille smule,
i stedet for økonomer.
Og det behøver ikke at være på denne måde.
Vi mener, Ken og jeg, at der er virkelige kilder til håb.
Vi identificerer en slags mennesker
i alle disse kutymer
som vi kalder kloge lovløse.
Der er mennesker
der, bliver tvunget til at operere
i et system der kræver at man følger regler
og skaber tilskyndelser,
finder en måde rundt om reglerne,
finder en måde til at omstyrte reglerne.
Så der er lærere der har manuskripter de skal følge,
og de ved at de skal følge disse manuskripter, vil børnene ikke lære noget.
Så det de gør er at de følger manuskripterne,
men de følger manuskripterne dobbelt så hurtigt
og gemmer små ekstra stykker tid
hvori de underviser på måden
som de faktisk ved er effektive.
Så dette er små almindelige, helte i hverdagen,
og de er utrolig beundringsværdigt,
men der er ikke nogen måde hvorpå de kan bevare denne slags aktivitet
overfor et system
der enten udrydder dem
eller slider dem ned.
Så kloge lovløse er bedre end ingenting,
men det er svært at forstille sig en klog lovløs
der fastholder det i en ubestemt tidsperiode.
De folk vi kalder
systemforandrerer.
Dette er mennesker der ser efter
ikke at undvige systemets regler og reguleringer,
men at forandre systemet,
og vi taler om adskillige.
En bestemt
er en dommer der hedder Robert Russell.
Og en dag blev han konfronteret
med sagen om Gary Pettengill.
Pettengill var en 23-årig krigsveteran
der havde planlagt at gøre karriere i hæren,
men så fik han en alvorlig rygskade i Irak,
og det tvang ham til at tage en helbredsmæssig hjemsendelse.
Han blev gift, han havde et tredje barn på vej,
han led af PTSD, ud over den dårlige ryg,
og tilbagevendende mareridt,
og han begyndte at bruge marihuana
til at lindre nogle af symptomerne.
Han var kun i stand til at få et deltidsarbejde på grund af sin ryg,
så han var ikke i stand til at tjene nok til at få mad på bordet
og forsørge sin familie.
Så han begyndte at sælge marihuana.
Han blev taget i en narkorazzia.
Han familie blev sparket ud af deres lejlighed,
og velfærdssystemet
truede med at tage hans børn fra ham.
Under normale strafudmålingsprocedurer,
ville dommer Russell ikke have haft noget valg
ud over at idømme Pettengill alvorlig fængselsstraf
som en narkoforbryder.
Men dommer Russell havde dog et alternativ.
Og det er fordi han var i en speciel retssal.
Han var i en retssal der hedder Veterans Court.
I Veterans Court --
dette var den første af sin slags i USA.
Dommer Russell skabte Veterans Court.
Det var en retssal kun for veteraner
der havde brudt loven.
Og han havde skabt det præcis fordi
obligatoriske strafudmålingslove
tog dommen ud af det at dømme.
Ingen ville have ikke-voldelige lovovertrædere --
og specielt ikke-voldelige lovovertrædere der derudover var veteraner --
der bliver smidt i spjældet.
De ville gøre noget ved det vi alle ved,
nemlig retssystemets svingdør.
Og det Veterans' Court gjorde,
var at den behandlede hver kriminel som et individ,
prøvede at forstå deres problemer,
prøvede at finde på modsvar til deres forbrydelse
der hjalp dem med at rehabilitere sig selv,
og ikke glemme dem når dommen var faldet.
Blev hos dem, fulgte op på dem,
sikrede at de holdte sig til den plan
de havde udviklet sammen
for at få dem over puklen.
Der er nu 22 byer
der har Veterans' Court som dette.
Hvorfor har ideen spredt sig?
Jamen, en grund er
at dommer Russell
nu har set 108 veteraner
i sit Veterans' Court
fra februar i år,
og ud af 108,
gæt engang hvor mange der er gået tilbage gennem
retfærdighedens svingdør.
til fængslet.
Ingen. Ingen.
Hvem som helst ville skele til
et retssystem
der har denne statistik.
Så her er en system forandrer, og det ser ud til at smitte.
Der er en bankmand
der skabte en for-profit bank i et nærsamfund
der opfordrer bankfolk -- jeg ved dette er svært at tro på --
opfordrer bankfolk der arbejdede der, til at gøre det godt
ved at gøre det godt for deres lav-indkomst kunder.
Banken hjalp med at finansiere genopbygningen
af hvad der ellers ville have været et døende nærsamfund
Selvom deres lån modtagere var højrisiko efter normale standarder,
var standard renten ekstremt lav.
Banken tjente penge.
Bankfolkene blev hos deres lånmodtagere.
De lavede ikke lånene og solgte derefter lånene.
De servicerede lånene.
De sikrede sig at deres lånere
vedligeholdte deres betalinger.
Bankforretninger har ikke altid været
det som vi læser om i aviserne nu.
Selv Goldman Sachs
plejede engang at servicere kunder,
inden det blev en institution
der kun servicerer sig selv.
Bankforretninger har ikke altid været på denne måde,
og det behøver ikke at være på denne måde.
Så der er eksempler som dette indenfor medicin --
læger på Harvard
der prøver på at forvandle medicinuddannelsen,
så man ikke får den form for etiske erosion
og tab af empati,
der karakteriserer de fleste medicinstuderende
i løbet af deres lægeuddannelse.
Og måden hvorpå de gør det, er at give deres tredjeårs lægestuderende
patienter som de følger i et helt år.
Så patienterne er ikke organsystemer,
og de er ikke sygdomme;
de er mennesker, mennesker med liv.
Og for at være en effektiv læge,
skal man behandle mennesker der har liv og ikke kun sygdomme.
Derudover er der en enorm mængde frem og tilbage,
mentorfunktion af en studerende af en anden,
af alle studerende af en læge,
og resultatet er en generation -- håber vi -- af læger
der har tid til de mennesker de behandler.
Vi får at se.
Så der er mange eksempler som dette på det vi har talt om.
Hver af dem viser at det er muligt
at bygge på og pleje karakter
og sørge for at en profession
er tro mod den virkelige mission --
det Aristoteles ville have kaldt dens virkelige telos.
Og Ken og jeg mener
at dette er hvad de praktiserende virkelig vil have.
Mennesker vil have lov til at
være dydige.
De vil have lov til at gøre det rigtige.
De vil ikke føle
at de har brug for et bad
for at få den moralske "snavs" af deres kroppe hver dag
når de kommer hjem fra arbejde.
Aristoteles mente at praktisk visdom
var nøglen til lykke,
og han havde ret.
Der bliver nu lavet en masse forskning i psykologi
om hvad der gør mennesker lykkelige,
og de to ting der hopper frem i studie efter studie --
jeg ved at dette vil komme som et chok for jer alle --
de to ting der er vigtigst for lykke
er kærlighed og arbejde.
Kærlighed: på en succesfuld måde styre
forholdene med de mennesker der er tætte på en
og med de nærsamfund som man er en del af.
Arbejde: at deltage i aktiviteter
der er meningsfyldte og tilfredsstillende.
Hvis man har det, gode, tætte forhold med andre mennesker,
et arbejde der er meningsfyldt og tilfredsstillende,
har man ikke brug for meget andet.
Jamen, for at elske godt og for at arbejde godt,
har man brug for visdom.
Regler og tilskyndelser fortæller ikke en
hvordan man er en god ven, hvordan man er en god forælder,
hvordan man er en god ægtefælle,
eller hvordan man er en god læge eller en god advokat
eller en god lærer.
Regler og tilskyndelser
er ikke en erstatning for visdom.
Bestemt, vi argumenterer for,
at der ikke er nogen erstatning for visdom.
Så praktisk visdom
kræver ikke
heroiske handlinger af selvopofrelse
fra den praktiserendes side.
Ved at give os viljen og evnen
til at gøre det rette ---til at gøre det rette for andre --
giver praktisk visdom også
viljen og evnen
til at gøre det rette for os selv.
Tak.
(Bifald)