Първо искам да благодаря на всички вас.
Второ искам да ви представя моя съавтор
и скъп приятел и сътрудник в преподаването.
Кен и аз работим заедно
от почти 40 години.
Това е Кен Шарп.
(Аплодисменти)
И така сред много хора --
включително мен и повечето хора, с които говоря --
има колективно недоволство
от начина, по който нещата работят,
от начина, по който нашите институции функционират.
Сякаш учителите провалят децата ни.
Лекарите ни нямат никаква представа кои сме
и те нямат достатъчно време за нас.
Определено не можем да вярваме на банкерите
и със сигурност не можем да вярваме на брокерите.
Те почти сринаха цялата финансова система.
И дори докато вършим собствената си работа,
твърде често,
се налага да избираме
между това да постъпим както смятаме за редно
и да постъпим както се очаква от нас,
или както се изисква от нас,
или както би било финансово изгодно.
Така че накъдето и да погледнем,
почти във всички области,
се страхуваме, че хората от които зависим
всъщност не взимат интересите ни присърце.
Или ако взимат интересите ни присърце,
ние се притесняваме, че те не ни познават достатъчно добре
за да разберат какво трябва да направят
за да ни позволят
да защитим тези интереси.
Те не ни разбират.
Те нямат времето да ни опознаят.
Има два начина
по които реагираме
на тази генерална неудовлетвореност.
Ако нещата не вървят както трябва,
първата реакция е:
нека да измислим още правила,
нека създадем множество
от детайлни процедури
за да се уверим, че хората ще постъпват правилно.
Дайте сценарии на учителите,
които да следват в класната стая,
така че дори и да не знаят какво правят
и да не се интересуват от благосъстоянието на нашите деца,
щом следват тези сценарии,
нашите деца ще получат образование.
Дайте на съдиите списък със задължителни присъди,
които да налагат за престъпления,
така че да не е нужно да се разчита
на съдиите да използват преценка си.
Вместо това, всичко което те трябва да направят
е да погледнат в списъка
каква присъда съответства на престъплението.
Наложете ограничения
върху лихвата, която компаниите за кредитни карти могат да получават
и върху таксите, които могат да вземат.
Все повече и повече правила
които да ни предпазват
от безразличното и незаинтересовано
множество от институции, с което си имаме работа.
Или -- или може би и --
в добавка към правилата,
нека се опитаме да измислим
някои наистина умни поощрения,
така че дори и хората с които си имаме работа
да не искат особено да служат на интересите ни,
да бъде в техен интерес
да служат на нашия интерес --
магически поощрения,
които ще накарат хората да постъпват правилно,
дори и само от чист егоизъм.
Така че предлагаме бонуси на учителите
ако децата, които те обучават,
успеят да си вземат изпитите
които са използвани за да се оцени
качеството на училищните системи.
Правила и поощрения --
тояги и моркови.
Установихме един куп правила
за да регулираме финансовата индустрия
в отговор на скорошния срив.
Имаме закона на Dodd-Frank,
новата финансова агенция за предпазване на потребителите,
която временно се управлява неофициално
от Елизабет Уорън.
Може би тези правила
наистина ще подобрят
начина, по който тези компании за финансови услуги функционират.
Ще видим.
Същевременно ние се борим
да намерим някакъв начин да създадем поощрения
за хората в индустрията на финансовите услуги,
които ще ги направят по-заинтересовани
да обслужват дългосрочните интереси
дори на собствените си компании,
вместо да осигуряват краткосрочни печалби.
Така че само ако открием правилните поощрения,
те ще започнат да постъпват правилно -- както казах -- егоистично,
и ако измислим правилните правила и регулации,
те няма да ни докарат до ръба на скалата.
И Кен [Шарп] и аз със сигурност знаем,
че трябва да контролираш банкерите.
Ако има урок, който може да бъде научен от финансовия срив,
то е това.
Но ние вярваме,
и това което твърдим в книгата,
е че няма множество от правила,
независимо колко подробни,
независимо колко специфични,
независимо колко внимателно следени,
и налагани,
няма множество от правила,
които ще ни дадат това от което се нуждаем.
Защо? Защото банкерите са умни хора.
И, като водата,
те ще намерят пробиви
във всеки набор от правила.
Създавате набор от правила, които ви уверяват,
че конкретната причина
за сриването на финансовата система
няма да се повтори.
Това е неописуемо наивно
да мислите че като сте блокирали
този източник на финансов срив,
сте блокирали всички възможни източници на финансов срив.
Така че всичко е просто въпрос на изчакване на следващия
и след това чудене как сме могли да бъдем толкова глупави,
че да не се предпазим от това.
Това от което отчаяно се нуждаем,
отвъд, или заедно с по-добри правила,
и сравнително интелигентни поощрения,
нуждаем се от добродетел,
нуждаем се от характер,
нуждаем се от хора, които искат да постъпят правилно.
И по-специално,
добродетелта, от която най-много се нуждаем,
е добродетелта, която Аристотел е наричал
практическа мъдрост.
Практическата мъдрост
е моралното желание
да постъпиш правилно
и моралното умение
да разбереш кое е правилното нещо.
И така Аристотел с интерес е наблюдавал
как работят майсторите около него.
И бил впечатлен
как те успявали да импровизират
новаторски решения на новите проблеми --
проблеми, които не са очаквали.
Пример за това са каменоделците, които той вижда
да работят на остров Лесбос,
те трябвало да измерят
кръгли колони.
Ако помислите за това,
наистина е трудно да се измерят кръгли колони с линия.
И какво правят те?
Те намират новаторско решение на проблема.
Те създават линия, която се огъва,
това, което днес наричаме рулетка --
гъвкава линия,
линия, която се огъва.
И Аристотел казал,
ха, те са оценили, че понякога,
за да проектираш заоблени колони,
трябва да огънеш линията (да заобиколиш правилото).
И Аристотел казал
често, когато взаимодействаме с други хора,
се налага да заобикаляме правилата.
Взаимодействието с други хора
изисква вид гъвкавост,
която не може да бъде обхваната от никакъв набор от правила.
Мъдрите хора знаят кога и как
да заобикалят правилата.
Мъдрите хора знаят как да импровизират.
По начина, по който аз и моят съавтор Кен виждаме нещата,
те са като джаз музиканти,
правилата са като нотите в партитурата
и това ти помага да започнеш,
но после ти танцуваш около нотите,
измисляйки напълно подходящата комбинация
за този конкретен момент
с тези конкретни партньори в оркестъра.
Така че за Аристотел,
видът на
заобикаляне на правилата
намиране на изключения и импровизиране
което виждате в талантливите майстори
е точно това от което се нуждаете
за да бъдете талантлив майстор на морала.
И при взаимодействието с хора,
почти през цялото време,
е необходим този вид гъвкавост.
Мъдрият човек знае кога да заобиколи правилата.
Мъдрият човек знае кога да импровизира.
И най-важното,
мъдрият човек импровизира и заобикаля правилата
в услуга на правилните цели.
Ако вие заобикаляте правилата и импровизирате
най-вече за да служите на себе си,
това което се получава е безскрупулна манипулация на другите хора.
Така че има значение да практикувате мъдростта си
в услуга на другите
а не в услуга на себе си.
И така, желанието да постъпиш правилно
е също толкова важно като моралния талант
на импровизацията
и намирането на изключения на правилата.
Заедно те съставят практическата мъдрост,
която Аристотел е смятал
за добродетел на добродетелите.
И ето ще ви дам пример
за мъдрост практикувана в действие.
Това е историята на Майкъл.
Майкъл е младеж.
Той имал доста ниско платена работа.
Издържал е жена си и детето си
и детето посещавало енорийско училище.
Тогава той загубил работата си.
Паникьосал се,
че няма да може да издържа семейството си.
Една вечер той пил твърде много
и ограбил шофьор на такси --
откраднал $50.
Ограбил го с оръжие.
Било е пистолет играчка.
Бил хванат, съден
и осъден.
В съдебните правила на Пенсилвания
за такова престъпление се изискват минимум
две години, 24 месеца.
Съдията по делото, Съдия Лоис Форер
решила, че това няма никакъв смисъл.
Човекът не бил извършвал престъпления преди това.
Бил отговорен съпруг и баща.
Бил изправен пред отчайващи обстоятелства.
Всичко това би довело до разрушаване на семейството му.
И така тя импровизирала присъда от 11 месеца.
И не само това,
но го освободила всеки ден за да ходи на работа.
Прекарвай нощта в затвора, а през деня продължавай да работиш.
Той го направил. Отслужил присъдата си,
Направил реституция
и си намерил нова работа.
И семейството се обединило.
И всичко сякаш влязло в пътя си
към един що годе приличен живот --
щастлив край на история
която включва мъдра импровизация
от мъдър съдия.
Но се оказало че
прокурорът не бил щастлив
че Съдия Форер пренебрегнала съдебните правила
и донякъде измислила собствени,
и той обжалвал.
И поискал задължителната минимална присъда
за въоръжен грабеж.
Все пак той имал пистолет играчка.
Задължителната минимална присъда за въоръжен грабеж
е пет години.
Той спечелил обжалването.
Майкъл бил осъден на пет години затвор.
Съдия Форер трябвало да последва закона.
И между другото това обжалване било внесено
след като той бил отслужил присъдата си
и бил свободен, ходел на работа
и се грижел за семейството си,
а трябвало да се върне пак в затвора.
Съдия Форер направила това което се изисквало от нея,
и напуснала мястото си на съдия в съда.
А Майкъл изчезнал.
Ето това е пример,
едновременно на практическа мъдрост
и на подриването на мъдростта
от правила, които са предназначени, разбира се, да подобрят нещата.
Сега помислете за госпожица Дюи.
Госпожица Дюи е учителка в начално училище в Тексас.
Един ден тя изслушвала консултант,
който се опитвал да помогне на учителите
да повишат изпитните оценки на децата,
за да може училището
да достигне категорията на елитно училище
в процента деца, които взимат финалните изпити.
Всички тези училища в Тексас се състезават помежду си
за постигането на тези нормативи
и има бонуси и разнообразни други преимущества,
които идват ако победиш другите училища.
Ето какви били съветите на консултанта:
първо, не губи време с деца
които така или иначе ще вземат изпита.
Второ, не губи време с деца
които не могат да вземат изпита
каквото и да правиш.
Трето, не губи времето си
с деца, които са се преместили в района
твърде късно за да бъдат взети под внимание точките им.
Фокусирай цялото си време и внимание
на децата, които са на "мехура"
така наречените "деца на мехура" --
деца при които твоята намеса
може да ги докара тъкмо отвъд линията
на провал и успех.
И така госпожица Дюи чула това
и клатела глава в отчаяние,
докато другите учители се радвали
и кимали одобрително.
Сякаш щели да играят футболен мач.
За госпожица Дюи
не това била причината да стане учителка.
Кен и аз не сме наивни
и разбираме, че трябва да има правила.
Трябва да има поощрения.
Хората трябва да си изкарват прехраната.
Но проблемът
с разчитането на правилата и поощренията
е, че те деморализират
професионалната активност.
И те деморализират професионалната активност
в две посоки.
Първо, те деморализират хората,
които са ангажирани с дейността.
Съдия Форер напуска,
а госпожица Дюи е напълно обезкуражена.
И второ,
те деморализират самата активност.
Самата практика е деморализирана
и практикуващите са деморализирани.
Това създава хора --
когато манипулирате наградите за да накарате хората да постъпват правилно -
това създава хора,
които са пристрастени към наградите.
Така да се каже, това създава хора,
които правят нещата само заради наградите.
Поразителното е,
че психолозите знаят това
от 30 години.
Психолозите знаят
за негативните последствия от създаването на стимули за всичко
от 30 години.
Ние знаем, че ако награждаваш деца за това че рисуват картини,
те спират да се интересуват от рисуването
а се интересуват само от наградата.
Ако награждаваш деца за това че четат книги,
тях спира да ги е грижа за това какво има в книгите
а само за това колко дълги са те.
Ако награждаваш учителите за оценките на децата,
те спират да се стремят да се образоват
а се интересуват само от подготовката за изпитите.
Ако наградиш лекарите
за това, че извършват повече процедури --
както е системата в момента -- те ще извършват повече процедури.
Ако вместо това награждаваш лекарите, за това че правят по-малко процедури,
те ще правят по-малко процедури.
Това, което ние искаме, разбира се
са лекари, които правят необходимото количество процедури
и правят правилното количество поради правилната причина --
а именно, да служат на благополучието на пациентите си.
Психолозите знаят това от десетилетия
и е време за политиците
да започнат да обръщат внимание
и да слушат поне малко психолозите,
вместо икономистите.
И не е нужно да бъде така.
Аз и Кен мислим, че има реални източници на надежда.
Ние идентифицираме един набор от хора
във всички тези практики
които наричаме "предпазливо заобикалящи правилата".
Това са хора
които, принудени да работят
в система, която изисква следване на правилата
и създава награди,
намират път около тези правила,
намират начин да прескочат правилата.
И така има учители които трябва да следват сценарии,
и те знаят, че ако следват тези сценарии, децата няма да научат нищо.
И това, което те правят е, че те следват сценариите,
но минават през тях два пъти по-бързо
и спестяват мъничко допълнително време
през което те преподават по начин,
който те знаят, че е ефективен.
И така това са малко обикновени, всекидневни герои
и те са достойни за невероятно възхищение,
но няма начин те да поддържат този вид активност
в лицето на система,
която или ги изкоренява
или ги подтиска.
И така наличието на хора "предпазливо заобикалящи правилата" е по-добро от нищо,
но е трудно да си представим който и да е такъв човек
да продължава да прави това за неопределен период от време.
По-надеждни
са хората, които наричаме "преобразуватели на системата".
Това са хора, които търсят
не да избегнат правилата и регулациите на системата,
а да трансформират самата система,
и ние говорим за някои от тях.
Един конкретен човек
е съдия Робърт Ръсел.
Един ден той бил изправен пред
случая на Гари Петенгил.
Петенгил бил ветеран на 23 години,
който планирал да направи кариера в армията,
но получил тежко нараняване на гърба в Ирак
и това го принудило да се пенсионира по болест.
Той бил женен, чакал трето дете,
страдал от пост травматично стресово разстройство, освен гърба,
и от повтарящи се кошмари,
и бил започнал да употребява марихуана
за да облекчи някои от симптомите.
Заради гърба си можел да работи само на непълен работен ден
и не печелел достатъчно за да изхранва
и да се грижи за семейството си.
Така той започнал да продава марихуана.
Той бил хванат в анти-дрога операция.
Семейството му било изгонено от апартамента им
и системата за социална защита
заплашвала да отнеме децата му.
При нормални съдебни процедури
Съдия Ръсел не би имал друг избор
освен да осъди Петенгил на продължителен престой в затвора
като наркодилър.
Но Съдия Ръсел имал алтернатива.
И това било така, защото той имал специален съд.
Той бил в съд, наречен Съда на Ветераните.
В Съда на Ветераните --
това бил първият такъв съд в САЩ.
Съдия Ръсел създал Съда на Ветераните.
Това бил съд само за ветерани,
които са нарушили закона.
И той създал този съд точно защото
задължителните съдебни закони
премахвали съдийството от съда.
Никой не искал ненасилствени нарушители --
и особено ненасилствени нарушители ветерани да маршируват --
към килията в затвора.
Те искали да направят нещо по въпрос, за който всички знаем,
а именно въртящата се врата на системата на наказателното правораздаване.
И това което Съда на Ветераните правел
е, че третирал всеки престъпник индивидуално,
опитвал се да вникне в проблема му,
да изобрети отговори на престъпленията му,
които да му помогнат да се рехабилитира
и не забравял за него след като решението е било отсъдено.
Оставал с тях, продължавал да работи с тях,
уверявал се, че се придържат към плана,
който били разработили съвместно,
за да им помогне да преминат през кризата.
Сега има 22 града
които имат Съд на Ветераните като този.
Защо се е разпространила идеята?
Е, една от причините е,
че Съдия Ръсел
вече е видял 108 ветерана
в неговия Съд на Ветераните
към Февруари тази година,
и от 108
познайте колко от тях са се върнали през
въртящата се врата на правосъдието
в затвора.
Нито един. Нито един.
Всеки би се придържал към
система за правосъдие
която има такъв рекорд.
Така че това е преобразувател на системата и той изглежда заразителен.
Има един банкер
който създал общностна банка със стопанска цел
която поощрявала банкерите -- знам, че това е трудно за вярване --
поощрявала банкерите, които работели там
да правят добро на техните клиенти с ниски доходи.
Банката помогнала да се финансира възстановяването
на едно иначе загиващо общество.
Въпреки, че получателите на заема били с висок риск според обикновените стандарти,
лихвата била изключително ниска.
Банката била печеливша.
Банкерите останали с получателите на заема.
Те не давали заеми, които после да продадат.
Те обслужвали заемите.
Те се уверявали, че получателите на техните заеми
внасяли плащанията си редовно.
Банкирането не винаги е било
по начина, по който четем за него в днешните вестници.
Дори Goldman Sachs
преди обслужваше клиенти,
преди да се превърне в институция,
която обслужва само себе си.
Банкирането не винаги е било такова,
и не е нужно да бъде такова.
Така че има примери като този в медицината --
лекари в Харвард,
които се опитват да трансформират медицинското образование,
така че да не се получи етичната ерозия
и загуба на съчувствие,
която характеризира повечето студенти по медицина
в процеса на тяхното медицинско обучение.
И начина, по който го правят е, да дадат на третокурсниците по медицина
пациенти, които те да наблюдават цяла година.
Така че пациентите не са органи и системи,
и не са диагнози,
те са хора, хора с животи.
И за да бъдеш ефективен лекар,
трябва да лекуваш хора, които имат животи, а не просто диагноза.
В допълнение има огромна приемственост,
наставничество на едни студенти от други,
на всички студенти от лекарите,
и резултатът е поколение -- надяваме се -- от лекари
които имат време за хората, които лекуват.
Ще видим.
Така че има много примери като този, за които ние говорим.
Всеки от тях показва, че е възможно
да се изгради и възпита характер
и да се запази професия
вярна на истинската си мисия --
каквото Аристотел би нарекъл истински "телос" (цел).
И Кен и аз вярваме,
че това всъщност искат практикуващите.
Хората искат да им бъде позволено
да бъдат добродетелни.
Те искат да имат разрешение да постъпят правилно.
Те не искат да се чувстват,
сякаш трябва да си вземат душ
за да свалят моралната мръсотия от тялото си всеки ден
когато се върнат от работа.
Аристотел смятал, че практическата мъдрост
е ключа към щастието
и е бил прав.
Сега има много проучвания в психологията
за това което прави хората щастливи
и двете неща, които се разкриват след всяко проучване --
знам, че това ще шокира всички --
двете неща, които са от най-голямо значение за щастието
са любовта и работата.
Любов: успешно управление
на отношенията с хората, които са ти най-близки
и с общностите от които си част.
Работа: участие в дейности,
които са значими и удовлетворяващи.
Ако имате това, добри и близки отношения с другите,
работа, която е значима и удовлетворяваща,
не се нуждаете от кой знае какво друго.
Е, за да обичаме добре и за да работим добре,
се нуждаем от мъдрост.
Правилата и наградите не ти казват
как да си добър приятел, как да си добър родител,
как да си добър партньор,
или как да си добър лекар или добър адвокат
или добър учител.
Правилата и наградите
не са заместници на мъдростта.
Всъщност, ние твърдим,
че няма заместители на мъдростта.
И така, практическата мъдрост
не изисква
героични актове на саможертва
от страна на тези, които я практикуват.
Като ни дава волята и уменията
да постъпим правилно -- да постъпваме добре с другите --
практическата мъдрост също ни дава
волята и умението
да постъпваме добре със себе си.
Благодаря ви.
(Аплодисменти)