Danas prolazimo kroz zapanjujući trenutak bez presedana
u kojem se dinamika moći između muškaraca i žena
mijenja vrlo brzo.
U mnogim mjestima gdje je to najvažnije,
žene, zapravo, preuzimaju kontrolu nad svime.
U vrijeme moje majke, ona nije išla na fakultet.
Mnogo žena nije.
A sada, na svaka dva muškarca koji dobiju fakultetsku diplomu,
diplomu dobiju tri žene.
Žene su, po prvi puta ove godine,
postale većina u američkoj radnoj snazi.
Počinju dominirati mnogim zanimanjima --
liječničkim, odvjetničkim,
bankarskim, knjigovodstvenim.
Ovih dana imamo preko 50 posto žena menadžera.
A u 15 zanimanja
za koje se predviđa najveći rast u idućem desetljeću,
u svima osim u dva dominiraju žene.
Tako da globalna ekonomija postaje mjesto
u kojem su žene uspješnije nego muškarci,
vjerovali ili ne,
i ove ekonomske promjene
počinju brzo utjecati na našu kulturu --
na to kako izgledaju romantične komedije,
kako nam izgledaju brakovi,
kako izgleda život onih koji izlaze na sastanke,
i novi niz superheroja.
Dugo je vremena ova slika američke muškosti dominirala --
tvrd, grub,
čovjek koji vlada svojom okolinom.
Prije nekoliko godina, Marlboro tip je umirovljen
i zamijenjen ovim,
puno manje impresivnim primjerkom,
koji je parodija američke muškosti.
I to je ono što danas imamo u našim reklamama.
Izraz prvorođeni sin
je toliko duboko usađen u našu svijest
da me je šokirala i ova statistika sama po sebi.
U američkim klinikama za oplodnju,
75 posto parova
traže djevojčice, a ne dječake.
A na mjestima gdje to ne biste očekivali,
kao u južnoj Koreji, Indiji i Kini,
vrlo stroga patrijarhalna društva
se počinju pomalo slamati,
i obitelji više ne preferiraju
tako snažno sinove kao prvorođene.
Ako razmislite o tome, ako se samo otvorite prema ovoj mogućnosti
i počnete povezivati točkice,
možete posvuda vidjeti dokaz.
Možete ga vidjeti u obrascima diplomiranja,
u predviđanjima radnih mjesta,
u statistici naših brakova,
možete ga vidjeti na islandskim izborima, o čemu ćete kasnije čuti,
i možete vidjeti u južnokorejskim anketama o spolu prvog djeteta,
da se nešto zapanjujuće i bez presedana
događa sa ženama.
Svakako ovo nije prvi puta da smo ostvarili veliki napredak sa ženama.
Padaju nam na pamet i 20-te i 60-te.
Ali razlika je u tome da je to, onda,
bilo pokretano strastvenim feminističkim pokretom
koji je pokušavao projicirati svoje vlastite želje,
dok ovoga puta nije riječ o strasti,
i nije riječ ni o kakvom pokretu.
Ovdje se stvarno radi samo o činjenici
ekonomskog trenutka u kojem živimo.
Razdoblje od 200.000 godina
u kojemu su muškarci bili glavni
doista se primiče kraju, vjerovali ili ne,
i zbog toga ja govorim o kraju muškaraca.
Sad, svi vi muški ovdje,
ovo nije trenutak u kojemu se vi isključite ili bacate rajčice,
jer je bit u tome
da se ovo događa svima nama.
I sama imam supruga i oca
i dva sina koje silno volim.
I zato volim govoriti o ovome,
jer ako ne priznamo situaciju,
tada će tranzicija biti prilično bolna.
No, ako je shvatimo,
tada mislim da će proći puno mekše.
Prvi puta sam počela razmišljati o ovome prije godinu i pol dana.
Čitala sam naslove o recesiji kao i svi drugi,
i počela sam primjećivati izraziti obrazac --
da recesija muškarce pogađa
puno dublje nego što pogađa žene.
I sjećam se vremena otprije 10 godina
kad sam čitala knjigu Susane Faludi
po nazivu „Prevareni: Izdaja američkog muškarca"
u kojoj je objasnila kako je teško recesija pogodila muškarce.
I počela sam razmišljati o tome
da li se stvar pogoršala ovoga puta, u ovoj recesiji.
I shvatila sam da su dvije stvari različite ovoga puta.
Prva je ta
da ovo više nisu samo privremeni udarci
koje recesija zadaje muškarcima --
da ovo odražava dublju
pozadinsku promjenu u globalnoj ekonomiji.
A drugo, da priča više nije
samo o krizi muškaraca,
već je i o tome što se događa ženama.
Pogledajte sada na drugi niz slajdova.
Ovo su naslovi o tome što se događa sa ženama u idućih nekoliko godina.
Ovo nismo mogli ni zamisliti prije nekoliko godina.
Žene, većina radne snage.
I statistika rada: žene dobivaju većinu menadžerskih poslova.
Drugi niz slajdova:
vidite da se obitelji i brakovi pomjeraju.
A pogledajte posljednji naslov:
mlade žene zarađuju više od mladih muškaraca.
Ovaj naslov mi dolazi od tvrtke za istraživanje tržišta.
Njih su njihovi klijenti, u biti, pitali
tko će kupovati kuće u toj četvrti u budućnosti.
Očekivali su da će to biti mlade obitelji,
ili mladi muškarci, kako je to oduvijek bilo.
No, zapravo su otkrili nešto iznenađujuće.
Mlade su žene, neudane,
bile glavni kupci kuća u četvrti.
Pa su odlučili, zainteresirani ovim nalazom,
provesti istraživanje u cijeloj zemlji.
Pa su raširili sve podatke iz popisa stanovništva,
a ono što su otkrili, što mi je tip objasnio kao šokantno,
je to da u 1.997
od 2.000 zajednica,
žene, mlade žene,
zarađuju više od mladih muškaraca.
Pa imate naraštaj mladih žena
koje odrastaju smatrajući se
ostvarivačicama boljih prihoda
nego što su to mladi muškarci oko njih.
Sada sam vam samo podastrla sliku,
ali vam još nisam objasnila zašto se ovo događa.
Za trenutak ću vam pokazati grafikon,
i na tom grafikonu ćete vidjeti --
on počinje u 1973. godini,
neposredno prije nego što se žene počinju masovno zapošljavati,
i ide sve do današnjeg dana.
U suštini, ovo što ćete vidjeti
je ono o čemu ekonomisti govore
kao o polarizaciji ekonomije.
No što to znači?
To znači da se ekonomija dijeli na visokostručne poslove s visokom plaćom
i nekvalificirane poslove s malom plaćom --
a da poslovi srednjeg ranga,
poslovi s osrednjim zaradama počinju nestajati iz gospodarstva.
Ovo se odvija već 40 godina.
Ali ovaj proces pogađa muškarce
drugačije nego što pogađa žene.
Vidjet ćete žene prikazane crveno i muškarce u plavom.
Promatrat ćete kako oboje ispadaju iz srednje klase,
ali pogledajte što se događa ženama, a što muškarcima.
Idemo.
Gledajte. Vidite da oboje nestaju iz srednje klase.
Gledajte što se događa ženama. Gledajte što se događa muškarcima.
Muškarci nekako stagniraju ovdje,
dok se žene uspinju u ovim visokokvalificiranim poslovima.
O čemu se tu radi?
Izgleda kao da su žene dobile energetsku pilulu u video igri,
ili da su ubacile neki tajni serum u pilule protiv začeća
koji im omogućava visok uzlet.
Ali naravno, nije riječ o tome.
Riječ je o tome da se ekonomija jako promijenila.
Imali smo proizvođačku ekonomiju,
koja se temeljila na izradi proizvoda i dobara,
a danas imamo uslužnu ekonomiju,
informacijsku i kreativnu ekonomiju.
Te dvije ekonomije zahtijevaju vrlo različite vještine.
I kako se čini, žene su mnogo bolje
u usvajanju novih vještina nego što su to muškarci.
Nekada je bilo tako
da ste bili muškarac koji je završio srednju školu
i nije imao fakultetsku diplomu,
ali je imao određene vještine,
i, uz pomoć sindikata,
mogao si je osigurati sasvim dobar život srednjeg sloja.
To zaista više nije istina.
Ova nova ekonomija je prilično nezainteresirana
za veličinu i snagu,
koje su bile ono što je muškarcima pomagalo sve te godine.
Ono što gospodarstvo danas traži
je sasvim drukčiji skup vještina.
Trebate inteligenciju,
sposobnost da se umirite i usredotočite,
da komunicirate otvoreno
kako biste mogli slušati ljude
i raditi u radnom okružju koje je puno fluidnije nego što je to nekad bilo.
A to su stvari koje žene čine izuzetno dobro,
kao što se vidi.
Ako pogledate teoriju upravljanja ovih dana,
nekad je idealni vođa
zvučao nešto poput generala Pattona, zar ne.
Zapovijedi su stizale odozgo.
Postojala je stroga hijerarhija.
Govorili biste svima ispod vas što imaju raditi.
Ali danas idealni lider ne izgleda tako.
Ako danas čitate knjige o upravljanju,
vođa je onaj tko zna potaknuti kreativnost,
koji može potaknuti – potaknuti njegove zaposlene – vidite, još uvijek govorim „njegove“ --
koji može potaknuti djelatnike da međusobno razgovaraju,
koji može sklopiti timove i učiniti ih kreativnim.
A sve su to stvari koje žene rade vrlo dobro.
A povrh svega toga, ovo proizvodi povezani učinak.
Žene se zapošljavaju na vrhu,
a tada na razini radničke klase,
svi novi poslovi koji nastaju
su poslovi kakve su supruge radile besplatno kod kuće.
To je briga o djeci,
briga o starijima i priprema hrane.
I to su poslovi čija potražnja raste,
to su poslovi koje obično rade žene.
Možda će se jednog dana dogoditi
da će majke zaposliti srednjovječnog,
nezaposlenog, nekadašnjeg radnika u čeličani
da im kod kuće pazi na djecu,
i to bi bilo dobro za muškarce, ali to se još nije dogodilo.
Da biste vidjeli što će se dogoditi, ne možete samo promatrati današnju radnu snagu,
morate gledati i našu buduću radnu snagu.
A ovdje je priča prilično jednostavna.
Žene dobivaju fakultetske diplome
bržim tempom nego muškarci.
Zašto? Ovo je prava tajna.
Muškarce se pita, zašto se naprosto ne vratite na fakultet,
večernju školu, na primjer, i prekvalificirate se,
naučite nove vještine.
Ispostavlja se da su muškarci vrlo neskloni tako nečemu.
Naučili su o sebi misliti kao o onima o kojima obitelj ovisi,
i čini se da ne mogu izgraditi društvene mreže
koje im omogućavaju da završe fakultet.
Dakle, iz nekog razloga
muškarci se naprosto ne vraćaju na fakultet.
Ono što je još više uznemirujuće
je ono što se događa s mlađim dječacima.
Imamo čitavo desetljeće istraživanja
onoga što se naziva dječačkom krizom.
Dječačka kriza je ideja
da vrlo mladi dječaci, iz kojeg god razloga,
u školi prolaze lošije nego vrlo mlade djevojčice.
I ljudi imaju teorije o tome.
Je li to zato što nam je nastavni program previše verbalan,
a djevojčice su u tome bolje od dječaka?
Ili zato što zahtijevamo od djece da mirno sjede previše vremena,
pa se dječaci već u početku osjećaju neuspješnima?
Neki kažu da je razlog,
što u 9. razredu dječaci počinju napuštati školu.
Kako pišem knjigu o svemu ovome, još uvijek to istražujem,
pa nemam odgovor.
No, u međuvremenu, pozvat ću svjetskog obrazovnog stručnjaka,
a to je moja desetogodišnja kći, Noah,
koja će vam pričati o tome
zašto dječaci u njezinom razredu prolaze lošije.
(Video) Noah: Djevojčice su očito pametnije.
Misim, imaju puno veći rječnik.
Puno brže uče.
One bolje vladaju sobom.
Na današnjem popisu onih koji sutra gube pravo na odmor, samo dječaci.
Hanna Rosin: A zašto je to tako?
Noah: Zašto? Oni naprosto nisu slušali na satu
dok su djevojčice lijepo sjedile.
HR: Eto vidite.
Čitava teza mi se objasnila
kad sam pošla u posjet fakultetu u Kansas Cityju --
koledžu radničke klase.
Dok sam ja bila na fakultetu, svakako sam imala određena očekivanja od života --
da ćemo i suprug i ja oboje raditi,
i da ćemo podjednako odgajati djecu.
Ali ove studentice
su imale posve drugačiji pogled na svoju budućnost.
Ono kako su to meni objasnile je,
da će raditi 18 sati dnevno,
da će im suprug možda imati posao,
no da će uglavnom biti kod kuće vodeći brigu o mačićima.
I to mi je bilo šokantno.
A ovo je moj najdraži citat jedne od djevojaka:
"Muškarci su nova kugla na lancu."
(Smijeh)
Vi se smijete,
ali taj navod ima i žalac u sebi, da.
A razlog zašto mislim da ima žalac
je u tome što se tisuće godina povijesti
ne mogu preokrenuti
bez puno patnje.
I zato govorim
da svi kroz ovo prolazimo zajedno.
Istu večer nakon razgovora sa studenticama,
pošla sam i na muški skup u Kansasu.
Bile su to točno onakve žrtve proizvodne ekonomije,
o kojima sam vam govorila ranije.
Ti su muškarci radili kao kooperanti,
ili su zidali kuće
i izgubili su posao nakon eksplozije nekretnina,
i našli su se u ovoj grupi podrške jer nisu mogli plaćati alimentaciju za svoju djecu.
Tamo je bio i instruktor
koji im je objašnjavao na koje su sve načine
izgubili svoj identitet u ovom novom vremenu.
Govorio im je da više nemaju nikakvog moralnog autoriteta,
da ih više nitko ne treba za emocionalnu podršku,
i da zapravo više nisu oni ti koji osiguravaju obitelj.
Pa tko su onda?
To im je bilo vrlo demoralizirajuće.
Ono što je instruktor učinio, napisao je na ploči
$85.000,
i rekao, „To je njezina plaća“.
A zatim je napisao $12.000.
"To je vaša plaća.
Pa, tko je sada muško?“, upitao ih je.
"Tko je prokleto muško?
Ona je sada muško."
I ovo je izazvalo drhtavicu u prostoriji.
Dio razloga zašto volim pričati o ovome je taj
što mislim da ovo može biti vrlo bolno,
i zaista se moramo potruditi oko toga.
A drugi razlog zašto je ovo hitno
je u tome što se ovo ne događa samo u SAD-u.
Događa se širom svijeta.
U Indiji, siromašne žene uče engleski
brže od svojih muških vršnjaka
kako bi se zaposlile u novim call centrima
koji su u porastu u Indiji.
U Kini, velik dio novih privatnih poduzeća
nastaje zato što žene osnivaju tvrtke,
male tvrtke, brže od muškaraca.
A ovo je moj najdraži primjer, iz Južne Koreje.
Tijekom nekoliko desetljeća,
Južna Koreja je stvorila jedno od najpatrijarhalnijih društava za koje znamo.
Oni su, u suštini, ugradili drugorazredni status žena
u građanski zakon.
Ako bi žena propustila roditi mušku djecu,
tretirali su je kao kućnu poslugu.
A katkada se obitelj molila duhovima da ubiju žensko dijete
kako bi mogli dobiti dječaka.
Ali tijekom 70-tih i 80-tih,
vlada Južne Koreje je odlučila da se žele brzo industrijalizirati,
pa su učinili to,
da su počeli gurati žene u radnu snagu.
Ovo pitanje im postavljaju od 1985:
"Koliko vam je važno da vam je prvo dijete sin?"
Pogledajte na prikaz.
Ovo je razdoblje od 1985. do 2003.
Koliko je važno da vam je prvo dijete sin?
Pa vidite da ove ekonomske promjene
zaista imaju snažan utjecaj na našu kulturu.
Budući da nismo sasvim probavili ove informacije,
na neki način nam se vraćaju kroz pop kulturu
na različite čudne i pretjerane načine,
gdje možete vidjeti da se stereotipi mijenjaju.
Pa sad imamo na muškoj strani,
pojavljivanje onoga što jedan moj kolega naziva „omega muškarcima“,
a to su muškarci koji su romantično nesnalažljivi gubitnici
koji ne mogu naći posao.
A pojavljuju se u najrazličitijim oblicima.
Pa imamo vječitog adolescenta.
Imamo čovjekomrsca bez šarma.
Pa imamo tipa koji pije pivo s manje alkohola
koji je zadovoljni ležač na kauču.
A tu je i šok: čak i najseksipilniji živi Amerikanac,
najseksipilniji živi muškarac
ovih dana je emocionalno iskorišten u filmu.
A na ženskoj strani, imate obrnuto,
imate te lude superjunakinje.
Imate Lady Gagu.
Imate novog Jamesa Bonda, a to je Angelina Jolie.
I nije to samo za mlade, da.
Čak i Helen Mirren ovih dana zna držati pištolj.
Pa se čini da se moramo maknuti iz ove situacije
u kojoj imate te uber-pretjerane prikaze,
u nešto što izgleda malo normalnije.
Dugo smo vremena u ekonomskoj sferi,
živjeli s pojmom stakleni plafon.
Nikada nisam stvarno voljela taj izraz.
S jedne strane, on muškarce i žene
zapravo dovodi u međusoban sukob,
jer su muškarci ti varljivi manipulatori
koji su postavili taj stakleni plafon.
A mi smo uvijek ispod tog staklenog plafona, mi žene.
Mi imamo puno znanja i iskustva,
ali je riječ o triku, pa kako se osoba može pripremiti
za proboj tog staklenog plafona.
Isto tako, razbijanje staklenog plafona je užasna fraza.
Koji bi to luđak
probijao stakleni plafon glavom?
Pa je predodžba o kojoj volim razmišljati,
umjesto staklenog plafona,
jedan visoki most.
Definitivno je zastrašujuće stajati u podnožju visokog mosta,
ali je također i uzbudljivo,
jer je lijepo ondje gore,
i odatle se pruža lijep pogled.
A najbolja stvar u tome je što nema trika poput staklenog plafona.
Nema muškarca ili žene koji stoji u sredini
i sprema se presjeći sajle.
Nema rupe u sredini kroz koju ćete propasti.
I odlična je stvar da možete sa sobom povesti koga hoćete.
Možete sa sobom povesti supruga.
Možete povesti svoje prijatelje, ili kolege,
ili povesti osobu koja vam čuva dijete.
A muževi mogu povući svoje žene prijeko, ako se one ne osjećaju spremne.
Ali bitno kod visokog mosta
je to da morate imati samopouzdanje
da znate da zaslužujete biti na tom mostu,
da imate svo znanje i iskustvo koje vam treba
kako biste prešli visoki most,
ali naprosto morate donijeti odluku
da ćete napraviti prvi korak i izvršiti je.
Puno vam hvala.
(Pljesak)