אנו חיים כיום ברגע מדהים וחסר-תקדים
שבו דינמיקת הכוחות בין גברים לנשים
משתנה במהירות.
וברבים מהמקומות בהם היא החשובה מכל,
הנשים למעשה נוטלות את הפיקוד על כל דבר.
בזמנה של אימי, היא לא הלכה לקולג'.
רק מעטות עשו זאת.
ואילו כיום, על כל שני גברים שמסיימים קולג',
יש שלוש נשים שיעשו זאת.
הנשים, לראשונה השנה,
הפכו לרוב בכוח העבודה האמריקאי.
והן מתחילות לשלוט במקצועות רבים -
רופאות, עורכות-דין,
בנקאיות, רואות-חשבון.
מעל 50% מהניהול בימינו הוא בידי מנהלות.
וב-15 מקצועות
שמתוכננים לגדול הכי הרבה בעשור הבא,
כולם פרט לשניים נשלטים בידי נשים.
כך שהכלכלה הגלובלית הופכת למקום
שבו הנשים מצליחות יותר מהגברים,
ככל שזה לא ייאמן,
ושינויים כלכליים אלה
מתחילים להשפיע במהירות על תרבותנו -
כיצד נראות הקומדיות הרומנטיות שלנו,
כיצד נראים הנישואין שלנו,
כיצד נראים הבילויים הזוגיים שלנו,
וכיצד נראים גיבורי העל שלנו.
מזה זמן רב, זה היה הדימוי השולט של הגבריות האמריקאית -
קשוח, מחוספס,
שולט על סביבתו.
לפני שנים מספר, איש המרלבורו פרש לגמלאות
והוחלף בזה,
טיפוס הרבה פחות מרשים,
שהוא פרודיה על הגבריות האמריקאית.
וזה מה שיש לנו בפרסומות היום.
הביטוי 'בן בכור'
נטוע כה עמוק בתודעתנו
שעצם הסטטיסטיקה הזו הדהימה אותי:
במרפאות הפוריות האמריקאיות,
75% מהזוגות
מבקשות בנות ולא בנים.
ובמקומות שלא הייתם מעלים בדעתכם,
כמו דרום קוריאה, הודו וסין,
החברות הפטריארכליות הנוקשות ביותר
מתחילות להתפרק מעט,
ומשפחות כבר אינן
מעדיפות דווקא בנים בכורים.
אם חושבים על כך, אם רק פוקחים עיניים לאפשרות הזו
ומתחילים לחבר את הנקודות,
רואים את ההוכחות בכל מקום.
רואים זאת בדפוסי סיום הקולג'ים,
בתכנון התעסוקה העתידי,
בנתוני הנישואין שלנו,
אפשר לראות זאת בבחירות באיסלנד, עליהן תשמעו בהמשך,
ובסקרים של העדפות ילודת הבנים בדרום קוריאה,
שמשהו מופלא וחסר-תקדים
קורה עם הנשים.
ברור שזו לא הפעם ה-1 בה אירעה התקדמות רבה בקרב נשים.
שנות ה-20 וה-60 עולות גם הן על הדעת.
אך ההבדל הוא שאז,
הכוח המניע היה תנועה פמיניסטית רבת-להט
שניסתה להאציל את שאיפותיה,
בעוד שהיום, לא מדובר בלהט,
ולא בתנועה כלשהי.
מדובר אך ורק בעובדות
של הרגע הכלכלי בו אנו חיים כעת.
התקופה בת 200,000 השנים
שבה הגברים היו השליטים
אכן מגיעה לקיצה, תאמינו או לא,
ולכן אני מדברת על קץ העידן הגברי.
אז לכל הגברים:
זה לא הזמן להפסיק להקשיב או להשליך עגבניות,
כי הנקודה היא
שזה קורה לכולנו.
גם לי יש בעל ואב
ושני בנים שאני אוהבת מאד.
ולכן אני אוהבת לדבר על זה,
כי אם לא נודה בכך,
המעבר יהיה מכאיב למדי.
אבל אם אכן נתחשב בכך,
אז לדעתי הכל יילך הרבה יותר חלק.
התחלתי לחשוב על כך לראשונה לפני כשנה וחצי.
קראתי את הכותרות על המיתון, כמו כולם,
והתחלתי לשים לב לדפוס ברור -
שהמיתון השפיע על הגברים
הרבה יותר מאשר על הנשים.
ונזכרתי שלפני כעשר שנים
קראתי ספר מאת סוזן פאלודי
בשם: "קשה-עורף: הבגידה בגבר האמריקאי"
שבו היא מתארת כמה קשה פגע המיתון בגברים.
והתחלתי לחשוב
האם זה החמיר במיתון הנוכחי.
והבנתי שבמיתון הנוכחי יש שני הבדלים.
הראשון הוא
שהפעם לא היו רק פגיעות זמניות
של המיתון בגברים -
שזה משקף
שינוי עמוק ובסיסי יותר בכלכלה הגלובלית שלנו.
ושנית, שהסיפור כבר לא עוסק
רק במשבר הגברי,
אלא גם במה שקורה לנשים.
כעת הביטו בסדרת השקופיות השניה.
אלה כותרות של מה שקורה עם הנשים בשנים הקרובות.
אלה דברים שלא יכולנו לדמיין לפני כמה שנים.
נשים, הרוב במקומות העבודה.
ונתוני תעסוקה: נשים שמשתלטות על רוב המשרות הניהוליות.
הסדרה השניה של הכותרות:
אפשר לראות התחלה של שינוי במשפחות ובנישואין.
וראו את הכותרת האחרונה הזו:
נשים צעירות מרוויחות יותר מגברים צעירים.
כותרת מסוימת זו הגיעה אלי מחברה לסקר שווקים.
למעשה, אחד מלקוחותיהם שאל אותם
מי עתיד לרכוש בתים באותה שכונה.
והם ציפו שהתוצאה תהיה משפחות צעירות,
או גברים צעירים, כמו תמיד.
אבל הם גילו דבר מפתיע ביותר.
נשים צעירות ורווקות
היו הרוכשות העיקריות של בתים באותה שכונה.
והם החליטו, מפני שהממצא הזה סיקרן אותם,
לערוך סקר ארצי.
אז הם פתחו את כל נתוני מפקד התושבים,
ומה שהם גילו הוגדר לי כהלם:
שב-1997,
בקרב 2,000 קהילות,
נשים, נשים צעירות,
הרוויחו יותר מאשר גברים צעירים.
כך שקיים דור של נשים צעירות
שמתבגרות כשהן רואות בעצמן
בעלות כושר התפרנסות גדול יותר
מהגברים הצעירים שסביבן.
עד כה תיארתי לכם את המצב,
אך טרם הסברתי לכם מדוע זה קורה.
ומיד אראה לכם גרף,
ומה שתראו בגרף הזה -
הוא מתחיל ב-1973,
ממש לפני שהנשים החלו להציף את שוק העבודה,
והוא מגיע עד ימינו.
ומה שלמעשה רואים בו
הוא מה שהכלכלנים מתארים
בתור הקיטוב בכלכלה שלנו.
ומה זה אומר?
זה אומר שכלכלתנו מתחלקת למשרות עתירות כישורים ושכר
ולמשרות דלות כישורים ושכר -
ובאמצע, המשרות ממוצעות-הכישורים
וממוצעות-השכר מתחילות להיעלם מהכלכלה.
זה מתרחש כבר מזה 40 שנה.
אבל התהליך הזה משפיע על גברים
בצורה שונה מאשר על נשים.
הנשים כאן מופיעות באדום, והגברים בכחול.
רואים כיצד שניהם נעלמים מהמעמד הבינוני,
אבל ראו מה קורה לנשים ומה קורה לגברים.
הנה.
הביטו. שניהם נעלמים מהמעמד הבינוני.
ראו מה קורה לנשים. ראו מה קורה לגברים.
נראה שהגברים דורכים במקום,
בעוד הנשים נוסקות בתחום המשרות עתירות-הכישורים.
אז מה קרה פה?
נראה כאילו הנשים קיבלו בונוס במשחק מחשב,
או הגניבו איזה נסיוב סודי לגלולות למניעת-הריון
שאיפשר להן להמריא כה גבוה.
אך כמובן שלא זה העניין.
העניין הוא שהכלכלה השתנתה מאד.
בעבר היתה לנו כלכלת ייצור,
שעסקה בייצור סחורות ומוצרים,
ואילו כעת יש לנו כלכלת שירותים
וכלכלת מידענות ויצירה.
שני סוגי הכלכלה האלה דורשים כישורים שונים מאד.
ומסתבר שהנשים היו תמיד הרבה יותר טובות
ברכישת מיומנויות חדשות מאשר הגברים.
בעבר, זה היה כך:
היית בחור שהלך לבית-ספר תיכון
לא סיימת קולג',
אבל היו לך כישורים מסוימים,
ובעזרת האיגוד
יכולת ליצור לעצמך חיי מעמד-בינוני לא רעים.
אבל זה כבר לא כך.
הכלכלה החדשה די אדישה
לגודל ולכוח,
הדברים שסייעו לגברים כל השנים האלה.
מה שהכלכלה דורשת כעת
הוא סוג כישורים שונה לגמרי.
כעת יש צורך האינטליגנציה,
נחוצה היכולת לשבת בשקט ולהתמקד,
לתקשר בפתיחות,
היכולת להקשיב לבני-אדם
ולתפקד במקום עבודה נזיל בהרבה מאשר בעבר.
ואלו דברים שהנשים עושות בצורה מעולה,
כפי שאנו נוכחים לדעת.
אם בוחנים את תיאוריית הניהול של היום,
הרי שבעבר המנהיג האידיאלי שלנו
נשמע כמו הגנרל פאטון,
הוא היה מוריד פקודות מלמעלה,
הכל היה מאד היררכי.
היו אומרים לאנשים שלמטה מה לעשות.
אך זו אינה דמות המנהיג האידיאלי של ימינו.
אם קוראים ספרי ניהול עכשוויים,
מנהיג הוא מי שיכול לטפח יצירתיות,
ולגרום לעובדיו - אני עדיין מדברת בלשון זכר -
שיכול לגרום לעובדים לשוחח ביניהם,
שיכול להקים צוותים ולגרום להם להיות יצירתיים.
וכל אלו הם דברים שנשים עושות היטב.
ומעל לכל, מה שיצר מעין אפקט מתגלגל,
הנשים נכנסות למקום העבודה בפסגה,
ובהמשך, במעמד העובדים,
כל המשרות החדשות שנוצרות
הן כאלה שנשים נהגו לעבוד בהן בחינם בבית.
שהן הטיפול בילדים,
הטיפול בקשישים והכנת המזון.
כך שאלה המשרות שנמצאות בסימן עליה,
ואלו המשרות שנשים נוטות לעבוד בהן.
ויום אחד, ייתכן
שאמהות תשכורנה איזה מבוגר מובטל,
עובד-לשעבר של תעשיית הפלדה
שישגיח בבית על ילדיהן,
וזה יהיה טוב לגברים, אבל זה טרם קרה.
כדי לדעת מה יקרה, אי-אפשר רק לבדוק את
כוח העבודה כיום, אלא גם את כוח העבודה העתידי שלנו.
וכאן הסיפור פשוט למדי.
נשים מסיימות קולג'
בקצב מהיר מאשר גברים.
מדוע? זו חידה אמיתית.
גברים נשאלו: מדוע אינכם חוזרים לקולג',
למשל למכללה מקומית, כדי לעשות הסבה מקצועית,
וללמוד מיומנויות חדשות.
מסתבר שפשוט מאד לא נוח להם לעשות זאת.
הם רגילים לראות בעצמם מפרנסים,
וכנראה אינם מסוגלים להקים את הרשתות החברתיות
שיאפשרו להם לעבור את הלימודים במכללה.
כך שמשום-מה
הגברים פשוט לא חוזרים לקולג'.
ומה שעוד יותר מטריד
הוא מה שקורה עם נערים צעירים יותר.
נערך מחקר במשך כעשור שנים
על מה שקרוי "משבר הבנים".
משבר הבנים משמעו
שלבנים צעירים מאד, משום-מה,
יש בביה"ס השגים גרועים מאשר לבנות צעירות מאד.
ויש כל מיני תיאוריות בנוגע לכך.
האם זה כי יש לנו תכנית לימודים מילולית מדי,
והבנות טובות בכך יותר מאשר הבנים?
או שאנו דורשים מהילדים לשבת בשקט זמן רב מדי,
ולכן הבנים חושבים מראש שנכשלו?
ויש כאלה שאומרים שזה מפני
שבכיתה ט' הנערים מתחילים לנשור מביה"ס.
מכיוון שאני כותבת ספר על כל זה, ועדיין בודקת זאת,
אז עוד אין לי תשובה.
אך בינתיים, אפנה למומחית העולמית לחינוך,
הלא היא בתי בת ה-10, נועה,
שתרצה לכם על הסיבה
מדוע הישגי הבנים בכיתתה כה גרועים.
[סרטון:] נועה: ברור שהבנות חכמות יותר.
כלומר, יש להן אוצר מלים גדול בהרבה.
הן לומדות מהר בהרבה.
יש יותר שולטות בעצמן.
על הלוח רואים שמי שיפסיד את ההפסקה מחר יהיו רק בנים.
חנה רוזין: ומדוע זה כך?
נועה: מדוע? הם פשוט לא הקשיבו בכיתה
בעוד הבנות ישבו יפה בשקט.
ח"ר: בבקשה.
כל התיזה הזו עלתה על דעתי ממש מעצמה
כשביקרתי בקולג' בקנזס סיטי -
קולג' של מעמד העובדים.
ברור שכשהייתי בקולג', היו לי ציפיות לגבי חיי -
שגם בעלי וגם אני נעבוד,
ושנגדל את הילדים בצורה שוויונית.
אבל נערות הקולג' האלה
רואות את עתידן אחרת לגמרי.
מה שהן בעצם אמרו לי,
הוא שהן תעבודנה 18 שעות ביממה,
הבעלים שלהן אולי יעבדו,
אבל הם בעיקר יהיו בבית ויטפלו בגורים.
וזה די היכה אותי בהלם.
והנה הציטטה האהובה עלי מפי אחת הנערות:
"הגברים הם האזיקים החדשים."
[צחוק]
תצחקו,
אבל באמירה הזו טמון עוקץ לא קטן.
ולדעתי, הסיבה שיש בה עוקץ
הוא שאלפי שנות היסטוריה
לא יתבטלו
ללא מידה רבה של כאב.
ולכן אני מדברת על כך
שכולנו ביחד עוברים את זה.
בערב אחרי ששוחחתי עם נערות הקולג' האלה,
ביקרתי גם אצל קבוצת גברים בקנזס,
שהיו בדיוק מסוג קורבנותיה של כלכלת הייצור
שהזכרתי קודם לכן.
גברים שהיו פעם קבלנים
או בוני בתים
ואיבדו את עבודתם אחרי השגשוג בענף הבניה,
והם השתתפו בקבוצה כי לא הצליחו לשלם מזונות.
והמדריך עמד בכיתה
ותיאר לכולם את כל הדרכים
בהן הם איבדו את זהותם בעידן החדש הזה.
הוא אמר להם שכבר אין להם סמכות מוסרית,
שאיש כבר לא זקוק להם לצורך תמיכה רגשית,
ושהם למעשה כבר אינם המפרנסים.
אז מה הם כן?
וזה היה מאד מדכא מבחינתם.
ואז הוא רשם על הלוח
"85,000$"
ואמר, "זו המשכורת שלה."
ואחר כך רשם "12,000$"
"זאת המשכורת שלכם.
מי עכשיו הגבר?" הוא שאל אותם.
"מי לעזאזל הגבר?
היא הגבר עכשיו."
וזה ממש הרעיד את כל האולם.
וזו חלקית הסיבה לכך שאני רוצה לדבר על כך,
כי לדעתי זה עלול להיות מכאיב למדי,
ועלינו באמת לעבוד על זה.
הסיבה השניה לכך שזה די דחוף
היא כי זה לא קורה רק בארה"ב.
זה קורה בכל העולם.
בהודו, נשים עניות לומדות אנגלית
מהר יותר ממקביליהן הזכרים
כדי לאייש את מרכזי המענה הטלפוני החדשים
שהולכים ומתרבים בהודו.
בסין, הרבה מהיזמות הפרטית
מקורה בכך שנשים פותחות עסקים,
עסקים קטנים, מהר יותר מאשר גברים.
והנה הדוגמה האהובה עלי, בדרום קוריאה.
שבמשך כמה עשרות שנים,
יצרה את אחת החברות הכי פטריארכליות המוכרות לנו.
הם בעצם קידשו את המעמד המישני של האשה
בקוד החברתי שלהם.
ואם הנשים לא הצליחו ללדת זכרים,
הן זכו בעצם ליחס של משרתות.
ולעתים היו המשפחות מתפללות לרוחות שיהרגו את התינוקת
כדי שיוכלו ללדת זכר.
אך במשך שנות ה-70 וה-80,
ממשלת דרום קוריאה החליטה על תיעוש מהיר,
אז מה שהם עשו
היה להתחיל לדחוף נשים לכוח העבודה.
והם שואלים את השאלה הזו מאז 1985:
"עד כמה אתם מעדיפים בן בכור?"
וכעת הביטו בטבלה הזו.
היא מ-1985 ועד 2003.
עד כמה אתם מעדיפים בן בכור?
אתם רואים שלשינויים הכלכליים האלה
יש אכן השפעה חזקה על תרבותנו.
מכיוון שטרם עיבדנו את כל המידע הזה,
הוא כאילו חוזר אלינו בתרבות הפופ שלנו
בצורות המשונות והמוגזמות האלה,
שאפשר לראות בהן כיצד הסטריאוטיפים משתנים.
אז בצד הזכרי מופיעים
מה שמכונים בפי קולגה שלי "זכרי אומגה",
שהם הזכרים המאותגרים-רומנטית
והמפסידנים שלא מצליחים למצוא עבודה.
והם מופיעים בצורות רבות.
ישנו המתבגר הנצחי.
ישנו שונא-האדם הדוחה,
וישנו שותה הבירה,
שהוא המכור-לטלוויזיה המאושר.
והנה נתון מזעזע: אפילו הגבר הכי סקסי באמריקה,
הגבר הכי סקסי
מגולם בימים אלה כדמות רומנטית בסרט.
ואילו בצד הנקבי קיים ההיפך,
ישנן גיבורות-העל המטורפות.
ישנה ליידי גאגה.
ישנה הג'יימס בונד החדשה שלנו, אנג'לינה ג'ולי.
ולא מדובר רק בצעירות.
אפילו הלן מירן יכולה להחזיק רובה בימינו.
כך שנראה שעלינו לצאת מהמקום הזה
עם דימוייו הגבריים המוגזמים,
ולעבור למשהו מעט יותר נורמלי.
במשך זמן רב בעולם הכלכלה
חיינו במחיצת המושג "תקרת הזכוכית".
אישית, מעולם לא אהבתי את המונח הזה.
ראשית כל, הוא מציב את הגברים והנשים
ביחסי יריבות אלה עם אלה,
כי הגברים הם אותם נוכלים ערמומיים, שם למעלה,
שהניחו את תקרת הזכוכית הזו.
ואנחנו, הנשים, נמצאות תמיד מתחתיה.
ואמנם יש לנו המון כישורים ונסיון,
אבל זו תחבולה. איך את אמורה להכין את עצמך
לעבור דרך תקרת הזכוכית?
וגם הביטוי "לפרוץ את תקרת הזכוכית" הוא איום.
מי המטורף
שיתקע את ראשו דרך תקרת זכוכית?
ולכן הדימוי המועדף עלי,
במקום "תקרת זכוכית",
הוא הגשר התלוי.
זה בהחלט מבהיל לעמוד לרגלי גשר תלוי,
אך זה גם מרגש מאד,
כי למעלה יפה מאד,
ונשקף נוף נפלא.
ומה שטוב הוא, שאין שום תחבולה כמו תקרת זכוכית.
אין שום גבר או אשה שניצבים בדרך
ומתכוננים לנתק את הכבלים.
אין שום בור בדרך, ליפול דרכו.
ומה שטוב הוא שאפשר לקחת איתכם לדרך כל אחד.
אפשר להביא את הבעל.
אפשר להביא ידידים, עמיתים לעבודה,
או את השמרטפים, שיתלוו אליך.
והבעלים יכולים למשוך את נשותיהם, אם הן לא חשות מוכנות.
אך העניין עם הגשר התלוי
הוא שעליך לדעת בבטחון
שזכותך להימצא על הגשר הזה,
שיש לך כל הכישורים והנסיון הנחוצים
כדי לחצות את הגשר התלוי,
עליך רק לקבל את ההחלטה
לפסוע את הצעד הראשון ולעשות זאת.
תודה רבה.
[מחיאות כפיים]