Prije godinu dana govorio sam vam o knjizi
koja je tada bila u procesu privođenja kraju,
a u međuvremenu je izdana i želio bih vam danas govoriti
o nekim polemikama koje je ova knjiga potakla.
Knjiga se zove "Prazna ploča",
a zasnovana je na popularnoj ideji
da je ljudski um prazna ploča
i da cijela njegova struktura nastaje
socijalizacijom, kulturom, roditeljstvom, iskustvom.
"Prazna ploča" je bila utjecajna ideja u 20. stoljeću.
Slijedi nekoliko citata koji to pokazuju:
"Čovjek nema prirode", od strane povijesničara
Josea Ortege y Gasseta;
"Čovjek nema instinkte", od strane
antropologa Ashleya Montagua;
"Ljudski mozak je sposoban za cijeli raspon ponašanja,
a za nijedan predodređen", od strane pokojnog znanstvenika Stephena Jay Goulda.
Postoji cijeli niz razloga za sumnju da je ljudski um
prazna ploča,
a neki od njih su jednostavno proizvod zdravog razuma.
Kao što mi je mnogo ljudi reklo tijekom godina,
bilo tko tko ima više od jednog djeteta
zna da djeca dolaze na svijet
s određenim ćudima i talentima;
ne dolazi sve to samo izvana.
Također, bilo tko tko ima
oboje, i dijete i kućnog ljubimca,
zasigurno je primijetio da će dijete, izloženo govoru,
usvojiti ljudski jezik,
dok s druge strane, ljubimac neće,
pretpostavljeno zbog nekih urođenih razlika između njih.
I bilo tko tko je bio
u heteroseksualnom odnosu zna
da umove muškaraca i umove žena nije nemoguće razlikovati.
Postoji također, čini mi se,
sve veći broj rezultata
znanstvenih studija o ljudima
koji zaista pokazuju da nismo rođeni praznih ploča.
Jedna od tih studija, iz antropologije,
je studija o ljudskim univerzalijama.
Ukoliko ste ikada imali antropologiju, poznato vam je da postoji -
vrsta profesionalnog
užitka kod antropologa u pokazivanju
koliko druge kulture mogu biti egzotične
i da tamo vani postoje mjesta gdje je, pretpostavlja se,
sve drukčije od onoga kako je ovdje.
Ali, ukoliko umjesto ovoga
pogledate što je zajedničko svjetskim kulturama,
naći ćete da postoji izuzetno bogati niz
ponašanja i emocija,
kao i načina tumačenja svijeta
koji se mogu naći u svima od 6.000 neobičnih svjetskih kultura.
Antropolog Donald Brown ih je pokušao sve popisati,
i u rasponu su od estetike,
privrženosti i starosne dobi,
pa sve do odbića, oružja, vremena,
pokušaja kontrole, bijele boje
i pogleda na svijet.
Također, genetika i neuroznanost
sve više pokazuju da je mozak
složeno strukturiran.
Ovo je nedavna studija neurobiologa Paula Thompsona
i njegovih kolega u kojoj su,
koristeći magnetnu rezonancu -
mjerili distribuciju sive tvari --
tj. vanjski sloj korteksa --
u velikom uzorku ljudskih parova.
Označili su korelacije u debljini
sive tvari u različitim djelovima mozga,
koristeći shemu lažnih boja kod koje
se nedostatak razlika označava ljubičastim,
a svaka boja koja nije ljubičasta pokazuje
statistički značajnu korelaciju.
Dakle, ovo se događa kad se ljudi spare nasumično.
Po definiciji, dvoje nasumično odabranih osoba
ne mogu imati korelacije u distribuciji
sive tvari u korteksu.
Ovo se događa kod ljudi koji međusobno dijele
polovicu svoje DNK -- dvojajčani blizanci.
Kao što možete vidjeti, veliki djelovi mozga
nisu ljubičasti, što pokazuje da ukoliko jedna osoba
ima deblji dio korteksa
u tom području, ima ga i njegov dvojajčani blizanac.
A ovdje je ono što se dogodi kad
dovedete par osoba koje među sobom dijele sav svoj DNK --
odnosno klonove ili jednojajčane blizance.
Možete vidjeti velika područja korteksa kod kojih postoji
ogromna korelacija u distribuciji sive tvari.
I sad, ovo nisu samo
razlike u anatomiji,
poput oblika vaše ušne školjke,
nego i one koje prouzrokuju posljedice za mišljenja i ponašanja,
odlično ilustrirane u čuvenom crtanom filmu Charlesa Addamsa:
"Razdvojeni pri rođenju, blizanci Mallifert se potom slučajno susreću."
Kao što možete vidjeti, tu su dva izumitelja
s identičnim izumom u svom krilu i susreću se
u čekaonici odvjetnika za patente.
I sad, ovaj crtani film baš i ne pretjeruje, jer
studije jednojajčanih blizanaca razdvojenih pri rođenju,
a zatim ispitivanih u odrasloj dobi,
pokazuju da oni imaju začuđujuće sličnosti.
I ovo se događa kod svakog para jednojajčanih blizanaca
razdvojenih pri rođenju, koji su ikad istraživani --
ali mnogo manje kod dvojajčanih blizanaca razdvojenih pri rođenju.
Moj omiljeni primjer para blizanaca,
od kojih je jedan odgojen
kao katolik u nacističkoj obitelji u Njemačkoj,
a drugi odgojen u židovskoj obitelji na Trinidadu.
Kad su ušli u laboratorij u Minnesoti,
nosili su identične mornarsko plave majice s epoletama,
oboje su voljeli umakati maslacem premazani prepečenac u kavu,
oboje su imali gumene trake oko ručnog zgloba,
oboje su puštali vodu u toaletu prije i poslije njegova korištenja
i oboje su voljeli iznenaditi ljude
kišući u prepunjenim dizalima kako bi ih promatrali kako skaču.
I sad --
priča možda zvuči predobro da bi bila istinita,
ali kad upravljate
nizom psiholoških testova,
dobit ćete iste rezultate -- odnosno,
jednojajčani blizanci razdvojeni pri porodu pokazuju
porilično začuđujuće sličnosti.
I sada, uzimajući u obzir oboje, kako zdrav razum
tako i znanstvene podatke
koji doktrinu prazne ploče dovode u pitanje,
zbog čega je ona bila tako privlačno stajalište?
Dakle, postoji niz političkih razloga zbog kojih su je ljudi našli prikladnom.
U prvom redu, ukoliko smo mi prazne ploče,
onda smo, po definiciji, jednaki,
jer nula je jednako nula je jednako nula je jednako nula.
Ali, ukoliko je nešto napisano na ploči,
onda bi neki ljudi mogli imati više toga napisanog od drugih
i sukladno tom pravcu razmišljanja to bi opravdalo
diskriminaciju i nejednakost.
Drugi politički strah od ljudske prirode
jest u tome da, ukoliko smo mi prazne ploče,
onda možemo usavršiti čovječanstvo --
ostvariti stari san o dovođenju naše vrste do savršenstva
kroz društveni inženjering.
S druge strane, ukoliko se rađamo s određenim instinktima,
onda bi nas, možda, neki od njih mogli osuditi
na sebičnost, pristranost i nasilnost.
Naime, u knjizi objašnjavam da su ovo u stvari logičke pogreške.
Da skratim,
prije svega, pojam pravičnosti
nije isti kao i pojam istovjetnosti.
Tako, kad je Thomas Jefferson zapisao
u Deklaraciji o nezavisnosti,
"Istina koju smatramo bjelodanom
jest da su svi ljudi stvoreni jednaki",
nije mislio reći "Istina koju smatramo bjelodanom
jest da su svi ljudi klonovi."
Mislio je, naravno, da su svi ljudi stvoreni jednako u smislu njihovih prava,
kao i da se prema svakoj osobi treba odnositi
kao prema individui, a ne o njoj unaprijed zaključivati
na temelju statistike određenih skupina
kojima ona može pripadati.
Također, čak i da jesmo rođeni
s određenim neplemenitim motivima,
oni ne bi dovodili automatski i do neplemenitog ponašanja.
To je zbog toga što je ljudski mozak
složeni sustav s mnogo djelova
i neki od njih mogu spriječiti one druge.
Primjerice, postoji odličan razlog za vjerovanje
da se zaista svi ljudi rađaju s osjećajem za moralnost
i da posjedujemo spoznajne sposobnosti koje nam omogućuju
da učimo iz pouka povijesti.
Čak i kada bi ljudi imali poticaje
za sebičnost ili pohlepu,
oni ne bi bili jedine stvari u našoj lubanji;
postoje i drugi dijelovi uma koji im se mogu suprostaviti.
U knjizi
razmatram kontroverze kao što je ova,
kao i niz drugih osjetljivih tema,
vrućih zona, Chernobila, užarenih političkih tema i druge,
uključujući umjetnost, kloniranje, kriminal,
slobodnu volju, obrazovanje, evoluciju,
razlike među spolovima, Boga, homoseksualnost,
čedomorstvo, nejednakost, marksizam, moralnost,
nacizam, roditeljstvo, politiku,
rase, religiju, siromaštvo resursima,
društveni inženjering, tehnološki rizik i rat.
Gotovo je bespotrebno i reći da su postojali određeni rizici
pri odabiru ovih tema.
Kad je prva skica ove knjige bila završena,
razdijelio sam je nizu kolega radi povratnih informacija
i ovdje su neke
od reakcija koje sam dobio:
"Dobro bi ti bilo nabaviti sigurnosnu kameru za svoju kuću."
"Ne očekuj da ćeš ikada više dobiti neko priznanje, ponudu za posao
ili položaj u školstvu."
"Reci svom izdavaču da ne navede mjesto u kojem živiš
u tvom autorskom životopisu."
"Imaš li zajamčenu profesuru?"
(Smijeh)
Eto, knjiga je izašla u listopadu
i ništa strašno se nije dogodilo.
I eto --
Naravno, postojao je razlog za uznemirenost
i postojali su trenuci kad sam osjećao uznemirenost,
poznavajući što se je u povijesti
događalo ljudima
koji su zauzimali kontroverzna stajališta
ili otkrivali uznemirujuće nalaze
u bihevioralnim znanostima.
Postoje mnogi slučajevi, od kojih sam o nekima govorio i u knjizi,
o ljudima koji su bili oklevetani, nazivani nacistima,
fizički napadnuti, bili pod prijetnjom kaznenog progona
što su se osvrnuli ili raspravljali
o kontroverznim nalazima.
I čovjek nikad ne zna kad može
nagaziti na ovakve mine.
Moj omiljeni primjer su dvoje psihologa
koji su proveli istraživanje o ljevorukim ljudima
i objavili neke podatke koji su pokazali da su ljevoruki ljudi u prosjeku
podložniji bolestima, skloniji nesretnim slučajevima
i imaju kraći životni vijek.
Usput rečeno, nije baš jasno od tada,
je li ovo bila točna generalizacija,
ali podaci su tada išli u prilog tome.
I tako, vrlo brzo su bili zasuti
gnjevnim pismima,
prijetnjama po život,
zabranom objavljivanja po toj temi u nizu znanstvenih časopisa,
a sve od strane bijesnih ljevorukih ljudi
i njihovih odvjetnika;
doslovno su se plašili otvarati poštu,
zbog verbalnog nasilja
kojeg su nesmotreno izazvali.
Ipak,
tek je početak, a knjiga je vani
već pola godine
i ništa se strašno nije dogodilo.
Nijedna od strašnih profesionalnih posljedica
se nije dogodila --
nisam bio
protjeran iz grada Cambridgea.
Ali, ono o čemu sam želio govoriti
su dvije od ovih osjetljivih tema
koje su podigle najveću prašinu
od 80 neobičnih komentara
koje je "Prazna ploča" zaprimila.
Ostavit ću vam na nekoliko trenutaka popis
da vidim možete li pogoditi koje su to dvije teme
-- Procjenjujem da su vjerojatno dvije od ovih tema
potakle vjerojatno 90 posto
reakcija u raznim člancima
i radijskim intervjuima.
To nisu nasilje i rat,
to nisu rase, to nisu spolovi,
to nije marksizam, to nije nacizam.
To su: umjetnost i roditeljstvo.
(Smijeh)
Dozvolite mi, onda, da vam kažem što je
pobudilo tako bijesne odgovore
i ostavit ću vama da odlučite jesu li --
navedene tvrdnje zaista tako uvredljive.
Započet ću s umjetnošću.
Ustanovio sam da je na dugom popisu ljudskih univerzalija,
koje sam predstavio prije nekoliko slajdova,
umjetnost.
Ne postoji nijedno društvo ikad otkriveno
u najudaljenijem kutu svijeta, koje nije imalo nešto
što bismo mogli smatrati umjetnošću.
Vizualne umjetnosti -- ukrašavanje površina i tijela --
čine se ljudskom univerzalijom.
Pričanje priča, glazba,
ples, poezija -- nađeni su u svim kulturama
i mnogi motivi i teme
koje nam --
pružaju zadovoljstvo u umjetnosti
mogu se naći u svim ljudskim društvima:
veća naklonjenost simetričnim formama,
korištenje ponavljanja i varijacija,
čak i specifične stvari kao činjenica
da u poeziji diljem svijeta
postoje stihovi koji približno
traju tri sekunde i koji su odvojeni stankama.
I sad, s druge strane,
u drugoj polovici 20. stoljeća,
učestalo se govori da umjetnost nazaduje.
A ja imam kolekciju,
vjerojatno 10-15 naslova iz istaknutih časopisa,
koji žale zbog činjenice
da umjetnost našeg vremena nazaduje.
Podastrijet ću vam nekoliko tipičnih citata:
"Mi možemo prilično pouzdano tvrditi da je naše vrijeme,
vrijeme nazadovanja, da su standardi naše kulture niži
nego što su bili prije 50 godina i da su dokazi ovog nazadovanja
vidljivi u svakom području ljudskog djelovanja."
To je citat od T. S. Eliota, prije nešto više od 50 godina.
Evo i jednog nedavnog:
"Mogućnost zadržavanja visoke razine kulture u ovom našem vremenu
postaje rastuće problematično.
Ozbiljne knjižare gube svoje franšize,
neprofitni teatri preživljavaju prvenstveno
komercijalizirajući svoj repertoar,
simfonijski orkestri razrijeđuju svoje programe,
javna televizija pojačava svoju ovisnost
o reprizama britanskih sitkoma,
klasične radijske postaje se gase,
muzeji se okreću blockbuster predstavama, ples odumire."
Ovo je izjavio Robert Brustein,
čuveni dramski kritičar i redatelj,
u listu Nova Republika prije pet godina.
Ali, zapravo, umjetnost nije u nazadovanju.
Ne vjerujem da je to iznenađenje za bilo koga u ovoj prostoriji,
ali prema bilo kojem standardu,
nije nikad ni cvjetala
u nekoj većoj mjeri.
Naravno, postoje potpuno novi oblici umjetnosti
i novi mediji, za mnoge od kojih ste čuli
i tijekom ovih nekoliko dana.
Prema bilo kojem ekonomskom standardu,
potražnja za umjetnošću svih oblika
probija plafon,
kao što se može isčitati iz cijena ulaznica za operu,
po broju prodanih knjiga,
po broju izdanih knjiga,
po broju izdanih glazbenih naslova,
po broju novih albuma itd.
Jedino zrnce istine
u pritužbi da je umjetnost u nazadovanju
dolazi iz tri sfere.
Jedna je elitna umjetnost od 1930-ih --
točnije, vrsta djela kakva izvode
vodeći simfonijski orkestri,
a gdje većina repertoara potječe od prije 1930.
ili radovi prikazani
u vodećim galerijama i prestižnim muzejima.
U sklopu književne kitike i analize,
vjerojatno prije 40 ili 50 godina,
književni kritičari su bili vrsta kulturnih heroja;
a danas su neka vrsta nacionalne šale.
Kao i humanistički i umjetnički kolegiji
na sveučilištima, koji prema brojnim kriterijima,
zaista nazaduju.
Studenti se drže po strani,
sveučilišta prestaju investirati
u umjetnost i humanističke znanosti.
Evo, ovdje je dijagnoza.
Nisu mene pitali, ali prema njihovom vlastitom priznanju,
treba im sva moguća pomoć koju mogu dobiti.
I želio bih sugerirati da nije slučajnost
da se je ovo pretpostavljeno nazadovanje
u elitniim umjetnostima i kritici
pojavilo u istom povijesnom trenutku
kad i uveliko rašireno poricanje ljudske prirode.
Postoji čuveni citat kojeg možete naći --
ukoliko potražite na webu; možete ga naći
u književnim zabilješkama
engleskih temeljnih nastavnih planova --
"U prosincu ili oko prosinca 1910.
ljudska se priroda promijenila."
Ovo je parafraziranje ili citiranje Virginie Wolff,
ali postoji određena rasprava
o tome što je zapravo željela s time reći.
Međutim, vrlo je jasno, promatrajući ove nastavne planove,
da -- danas se kaže
kao nešto uobičajeno, da su svi oblici
uvažavanja umjetnosti
već stoljećima, ili tisućama godina,
u 20. stoljeću odbačeni.
Ljepota i zadovoljstvo u umjetnosti --
kao vjerojatno ljudska univerzalija --
počela se smatrati zašećerenom,
kičem ili komercijalizacijom.
Barnett Newman je imao jedan čuveni citat da je moderna umjetnost
želja za uništenjem ljepote,
koja je smatrana buržoaskom i bez ukusa.
I evo, ovdje je samo jedan primjer.
Želim reći, ovo je vjerojatno tipični primjer
vizualnog prikaza ženskih oblina
u 15. stoljeću;
ovdje je tipični primjer
prikaza ženskih oblina u 20. stoljeću.
I kao što možete vidjeti ovdje -- nešto se promijenilo
u načinu na koji se elitne umjetnosti
obraćaju našim osjetilima.
I doista, u pokretima modernizma
i post-modernizma,
postojala je vizualna umjetnost bez ljepote,
književnost bez pripovjedanja i radnje,
poezija bez metra i rime,
arhitektura bez planiranja i ukrasa,
ljudskih mjera, zelenih površina i prirodnog svjetla,
glazba bez melodije i ritma,
kritika bez jasnoće,
usmjeravanje pozornosti na estetiku i uvid u ljudske uvjete.
(Smijeh)
Dozvolite da vam dam jedan primjer kao potvrdu ovog zadnjeg stajališta.
Evo, ovdje je -- jedna od najčuvenijih književnih
engleskih učenjakinja našeg doba
je profesorica s Berkleya,
Judith Butler.
A ovdje je primjer
jedne od njezinih analiza:
"Pomak sa strukturalističkog pristupa prema kojem se kapital
promatra kao onaj koji izgrađuje društvene odnose
na relativno homologan način
do pogleda na hegemoniju u kojem su odnosi snaga predmet ponavljanja,
konvergencije i reartikulacije
dovele su do pitanja privremenosti u promišljanju strukture,
te označili pomak od oblika Althusserove teorije
koja uzima strukturalne cjeline kao teoretske objekte ..."
Eto, shvatili ste o čemu se radi.
Usput rečeno, ovo je jedna rečenica --
koju se u stvari može rastavljati.
Dakle, argument u Praznoj ploči
je bio da je elitna umjetnost i kritika
u 20. stoljeću,
mada ne i u umjetnosti u cjelini,
prezirala ljepotu, užitak,
jasnoću, uvid i stil.
Ljudi se udaljavaju od elitne umjetnosti i kritike.
Kakvo iznenađenje -- baš se pitam zašto?
Da vidimo, ovo se pokazalo kao vjerojatno
najkontroverznija tvrdnja u knjizi.
Netko me pitao jesam li ovo umetnuo
kako bih skrenuo pozornost
s diskusija o spolovima, nacizmu,
rasama itd. Suzdržat ću se od komentara.
Ali, to je zasigurno potaklo
energične reakcije
od strane sveučilišnih profesora.
I dakle, druga osjetljiva tema je roditeljstvo.
I polazna točka je -- u toj je diskusiji
uključena činjenica da smo svi mi
bili podložni savjetima
od strane roditeljskog industrijskog sustava.
I sad, ovdje je -- ovdje je
tipična izjava majke koju su opsjedali:
"Preplavljena sam roditeljskim savjetima.
Od mene se očekuje mnogo fizičke aktivnosti s mojom djecom
kako bi u njih mogla usaditi naviku fizičkog tjelovježbanja,
tako da mogu odrasti i postati zdrave odrasle osobe.
Od mene se očekuje da se s njima na razne načine intelektualno igram,
tako da odrastu i budu pametni.
A postoje razne vrste igara -- glina za deksternost prstiju,
igre riječi za uspjeh u čitanju, igre za grube motoričke vještine,
igre za fine motoričke vještine. Čini mi se da bih mogla posvetiti cijeli svoj život
pokušavajući odgonetnuti kako da se igram sa svojom djecom."
Mislim da svatko tko je nedavno postao roditelj može suosjećati
s ovom majkom.
Dakle, evo nekih otriježnjujućih činjenica o roditeljstvu.
Većina studija o roditeljstvu na kojima se zasniva ovaj savjet
su beskorisne. Beskorisne su jer ne mogu kontrolirati
nasljednost. One mjere neke korelacije
između onoga što roditelji rade i kakva djeca na kraju ispadnu
i pretpostavljaju uzročno-posljedičnu vezu:
da je roditeljstvo oblikovalo dijete.
Roditelji koji mnogo razgovaraju sa svojom djecom
imaju djecu koja odrastu i postanu artikulirana,
roditelji koji udaraju djecu po stražnjici imaju djecu koja odrastu
i postanu nasilna itd.
A vrlo malo njih uzima u obzir mogućnost
da roditelji prenose gene na svoju djecu --
koji povećavaju šanse da će dijete postati artikulirano,
nasilno itd.
Sve dok se ponovno ne izrade studije s usvojenom djecom,
kojima je osigurana okolina,
ali ne i geni preneseni na djecu,
nemamo nikakve mogućnosti znati jesu li ovi zaključci valjani.
Genetski kontrolirane studije
daju neke otriježnjujuće rezultate.
Prisjetimo se blizanaca Mallifert:
razdvojeni pri rođenju, zatim su se sreli u uredu za patente --
čudesno slični.
A sad, što bi se dogodilo da su blizanci Mallifert odrasli zajedno?
Možda ćete pomisliti, eto, da bi u tom slučaju bili još više slični,
jer ne samo da bi dijelili iste gene,
nego bi dijelili i istu okolinu.
Tako bi postali super-slični, zar ne?
Pogrešno. Jednojajčani blizanci, ili bilo koja druga braća,
koji su razdvojeni pri rođenju, nisu ništa manje slični
nego u slučaju da su odrasli zajedno.
Sve što vam se dogodi u određenom domu
tijekom svih onih godina
čini se da ne ostavlja trajni pečat
na vašu osobnost ili intelekt.
Jedan dodatni nalaz, dobijen potpuno različitom metodologijom,
nam kaže da usvojena spojena braća --
kao zrcalna slika jednojajčanih odvojenih blizanaca,
dijele svoje roditelje, svoj dom,
svoje susjedstvo,
ali ne i roditeljske gene -- na kraju uopće ne ispadnu slični.
U redu -- dva različita istraživačka tima sa sličnim nalazima.
Ono što to u konačnici sugerira jest da se djeca oblikuju,
ne od strane svojih roditelja tijekom dugog perioda,
nego dijelom -- samo dijelom -- od strane svojih gena,
dijelom od strane svoje kulture --
općenito kulture zemlje
i vlastite dječje kulture, točnije njihovih vršnjaka --
i kao što smo danas ranije čuli od Jill Sobule,
to je ono za što se djeca zanimaju --
i, u vrlo velikoj mjeri, većoj nego što je većina ljudi spremna priznati,
od strane slučajnosti: slučajnih događaja u neuralnim mrežama još u maternici;
slučajnih događaja tijekom vašeg života.
Dozvolite mi, dakle, da zaključim
s jednom opaskom,
da se vratim natrag na temu izbora.
Mislim da će znanosti o ljudskoj prirodi --
bihevioralna genetika, evolucijska psihologija,
neuroznanost, kognitivna znanost --
sve više u godinama koje dolaze,
uznemiriti razne dogme,
karijere i duboko prihvaćene političke sustave vjerovanja.
I to nam sad ostavlja mogućnost izbora.
Izbor je hoćemo li određene činjenice o ljudima
ili temama smatrati tabuima,
zabranjenim znanjem, za kojim ne bismo trebali posezati,
jer ništa se dobro ne može iz toga izroditi,
ili bismo ih trebali istraživati na pošten način.
Ja imam svoj vlastiti
odgovor na to pitanje,
a on dolazi od velikog umjetnika 19. stoljeća,
Antona Čehova, koji je rekao,
"Čovjek će postati boljim kad mu pokažete
kakav je."
Mislim da se ovaj argument
ne može rječitije formulirati od ovoga.
Hvala Vam na pozornosti.
(Pljesak)