Преди година ви говорих за една книга,
която тъкмо завършвах,
и която излезе междувременно, а днес бих искал да ви говоря
за някои от противоречията, вдъхновени от тази книга.
Тази книга е озаглавена "Празната дъска",
въз основа на популярната представа,
че човешкия ум е чиста плоча,
и че цялата му структура идва
от социализация, култура, възпитание, опит.
"Празната дъска" била влиятелна идея през ХХ век.
Ето няколко цитата, сочещи това:
"Човекът няма природа", от историка
Хосе Ортега и Гасет;
"Човекът няма инстинкти",
от антрополога Ашли Монтагю;
"Човешкият мозък е способен на пълен спектър от поведения
и не е предразположен към никакви", от покойния учен Стивън Джей Гулд.
Има ред причини да се съмняваме, че човешкият ум
е чиста плоча,
и някои от тях идват просто от здравия разум.
Както са ми казвали много хора през годините,
всеки, който е имал повече от едно дете,
знае, че децата идват на света
с определени темпераменти и таланти;
не всичко идва отвън.
А и всеки, който
има както дете, така и домашен любимец,
сигурно е забелязал, че детето, изложено на реч,
ще възприеме човешки език,
а домашният любимец - не,
предполага се, поради някаква присъща разлика между тях.
А всеки, който е имал
хетеросексуална връзка, знае,
че умовете на мъжете и умовете на жените не са неразличими.
Също така мисля,
че има все повече резултати
от научното проучване на хората,
според които всъщност не се раждаме като празни дъски.
Едно от тях, от антропологията,
е проучването на човешките универсали.
Ако някога сте учили антропология, знаете, че е...
един вид професионално
удоволствие за антрополозите да показват
колко екзотични могат да са други култури,
и че има места, където се предполага,
че всичко е противоположно на начина, по който е тук.
Но, ако вместо това
се разгледа общото в световните култури,
откриваш, че има невероятно богат набор
от поведения и емоции,
и начини за конструиране на света,
които могат да се открият във всички над 6000 световни култури.
Антропологът Доналд Браун се е опитвал да направи списък на всички тях,
а те варират от естетика,
привързаност и възрастови статути,
надолу чак до отбиване, оръжия, време,
опити за контрол, белият цвят
и възглед за света.
Също така, генетиката и неврологията
все повече показват, че мозъкът
е сложно структуриран.
Това е едно скорошно проучване от невролога Пол Томпсън
и колегите му, в което те...,
чрез ядрено-магнитен резонанс...
измерват разпределението на сиво вещество...
тоест, външният слой на мозъчната кора...
при голяма група двойки от хора.
Те кодират корелациите в дебелината
на сивото вещество в различни части от мозъка
чрез фалшива цветова схема, при която
липсата на разлика е кодирана като пурпурно,
а всеки друг цвят, различен от пурпурно, сочи
статистически значителна корелация.
Е, ето какво се случва, когато се правят двойки от случайни хора.
По дефиниция двама души, избрани произволно,
не могат да имат корелации в разпределението
на сиво вещество в кората.
Ето какво се случва при хора, които споделят
половината от своето ДНК - двуяйчни близнаци.
Както виждате, големи части от мозъка
не са пурпурни, което показва, че ако едно лице
има по-дебела кора
в този регион, така е и при двуяйчния му близнак.
А ето какво се случва, ако се вземе
двойка хора, които споделят цялото си ДНК -
а именно, клонинги или еднояйчни близнаци.
Виждат се огромни зони от кората, където има
огромни корелации в разпределението на сиво вещество.
Това не са само
разлики в анатомията,
като формата на меката част на ушите,
но имат и последици в мисълта и поведението,
добре илюстрирани в тази прочута карикатура от Чарлз Адамс:
"Разделени при раждането, близнаците Малифърт се срещат случайно".
Там виждате двама изобретатели
с еднакви приспособления в скута си, които се срещат
в чакалнята на пълномощник по патентите.
Карикатурата не е чак такова преувеличение, тъй като
проучвания на еднояйчни близнаци, разделени при раждането,
а после изследвани като възрастни,
показват, че те имат изумителни прилики.
И това се случва при всяка двойка еднояйчни близнаци,
разделени при раждане и проучвани,
но далеч не толкова при двуяйчни близнаци, разделени при раждане.
Любимият ми пример е за двойка близнаци,
единият от които бил отгледан
като католик в нацистко семейство в Германия,
а другият бил отгледан от еврейско семейство в Тринидад.
Когато влезли в лабораторията в Минесота,
били облечени с еднакви морскосини ризи с еполети,
и двамата обичали да топят намазани с масло препечени филийки в кафе,
и двамата държали ластици на китките си,
и двамата пускали водата в тоалетната както преди, така и след като я използват,
и двамата обичали да изненадват хората,
като кихат в препълнени асансьори, за да ги гледат как подскачат.
Тази история...
може да изглежда твърде добра, за да е истинска,
но когато се провеждат
множество психологически тестове,
се получават едни и същи резултати - а именно,
при еднояйчните близнаци, разделени при раждане,
има доста изумителни прилики.
Като се има предвид както здравият разум,
така и научните данни,
подкрепящи въпросната доктрина за празната дъска,
защо тази представа е била толкова примамлива?
Ами, има ред политически причини хората да я смятат за благоприятна.
Най-важната е, че ако сме празни дъски,
тогава по дефиниция сме равни,
защото нула е равно на нула е равно на нула.
Но ако нещо е написано на дъската,
тогава някои хора биха могли да имат повече от други
и според тази линия на мислене това би оправдало
дискриминацията и неравенството.
Друг политически страх от човешката природа
е, че ако сме празни дъски,
може да усъвършенстваме човешкия род...
вековната мечта за съвършенството на нашия вид
чрез социален инженеринг.
Докато, ако сме родени с определени инстинкти,
тогава вяроятно някои от тях биха могли да ни обрекат
на себичност, предразсъдъци и насилие.
Е, в книгата твърдя, че това всъщност са нелогични изводи.
Накратко:
първо, понятието за честност
не е същото като понятието за еднаквост.
Затова, когато Томас Джеферсън пише
в Декларацията за независимост:
"Поддържаме тези истини като очевидни,
че всички хора са създадени равни",
той не е имал предвид "Поддържаме тези истини като очевидни,
че всички хора са клонинги".
А всъщност, че всички хора са равни, що се отнася до правата им,
и че всяко лице трябва да бъде третирано
като индивид, а не съдено предварително
чрез статистиката на определени групи,
към които може да принадлежи.
Също така, дори ако сме родени
с определени низки мотиви,
те не водят автоматично до низко поведение.
Тъй като човешкият ум
е сложна система с много части
и някои от тях могат да забраняват други.
Например, спокойно може да вярваме,
че практически всички човеци се раждат с морален усет,
и че имаме познавателни способности, които ни позволяват
да извличаме полза от уроците на историята.
Така че, дори хората наистина да имат импулси
към себичност или алчност,
това не е единственото нещо в черепа,
а има и други части от ума, които могат да им противостоят.
В книгата минавам
през други противоречия като това
и ред други горещи бутони,
горещи зони, Чернобили, трети релси и така нататък,
включително изкуствата, клониране, престъпност,
свободна воля, образование, еволюция,
полови различия, Бог, хомосексуалност,
детеубийство, неравенство, марксизъм, моралност,
нацизъм, родителство, политика,
раса, религия, изчерпване на ресурси,
социален инженеринг, технологичен риск и война.
И няма нужда да казвам, че имаше определени рискове
в захващането с тези теми.
Когато пишех първа чернова на книгата,
я дадох на ред колеги за коментари
и ето някои от реакциите,
които получих:
"По-добре си сложи охранителна камера на къщата."
"Не очаквай да получаваш повече награди, предложения за работа
или постове в научни общества."
Кажи на издателя си да не посочва родния ти град
в авторската ти биография."
"Имаш ли постоянно назначение?"
(Смях)
Е, книгата излезе през октомври,
а не се е случило нищо ужасно.
Аз... аз някак...
Наистина имаше причина за нервност
и имаше моменти, когато наистина се чувствах нервен,
като познавам историята
за това какво се е случвало с хора,
заемали противоречиви становища
или направили обезпокоителни открития
в поведенческите науки.
Има много случаи, за някои от които разказвам в книгата,
с хора, които са били оклеветявани, наричани нацисти,
физически нападани, заплашвани с криминално преследване
за това, че са се натъкнали или са твърдяли,
че са направили противоречиви открития.
И никога не знаеш кога
ще се натъкнеш на един от тези капани.
Любимият ми пример е за двойка психолози,
провеждали изследвания на левичари
и публикували някои данни, според които левичарите като цяло
са по-податливи на болести, в по-голям риск от инциденти
и имат по-кратка продължителност на живота.
Между другото, оттогава насам не е ясно
дали това е точна генерализация,
но данните на времето, изглежда, поддържали това.
Е, скоро започнали да ги обстрелват
с разярени писма,
смъртни заплахи,
възбрана по темата в ред научни списания,
идваща от разлютени левичари
и техни поддръжници,
и те буквално се страхували да си отварят пощата
заради отровата и хулите,
които по невнимание вдъхновили.
Е, има още време,
но книгата излезе
преди половин година,
а не се е случило нищо ужасно.
Никоя от зловещите професионални последици
не се е случила...
не съм бил
прогонен от град Кеймбридж.
Но онова, за което исках да говоря,
са два от тези горещи бутони,
предизвикали най-силен отклик
в над 80-те рецензии,
получени от "Празната дъска".
Просто ще покажа този списък за няколко секунди
и да видим можете ли да отгатнете кои две...
бих казал, че вероятно две от тези теми
вдъхновиха вероятно около 90 процента
от реакцията в разнообразните рецензии
и радио интервюта.
Не е насилие и война,
не е раса, не е пол,
не е марксизъм, не е нацизъм.
Те са: изкуствата и родителството.
(Смях)
Да ви кажа какво
повдигна такива разлютени отговори
и ще ви оставя да решите дали те...
твърденията наистина са толкова възмутителни.
Ще започна с изкуствата.
Забелязвам, че сред дългия списък от човешки универсали,
които представих преди няколко слайда,
са изкуствата.
Няма общество, откривано някога
в най-далечния ъгъл на света, което да не е имало нещо,
което бихме смятали за изкуства.
Визуалните изкуства... украса на повърхности и тела...
като че ли са универсални за човека.
Разказването на истории, музика,
танц, поезия... срещат се при всички култури,
и много от мотивите и темите,
които... са...
ни дават удоволствие в изкуствата,
могат да се открият във всички човешки общества:
предпочитание към симетрични форми,
употреба на повторение и вариация,
дори неща, специфични като факта,
че в поезията по цял свят
има стихове, много близки
до дължина три секунди, разделени от паузи.
От друга страна,
през втората половина на ХХ век
за изкуствата постоянно се казва, че са в упадък.
А аз имам колекция,
вероятно 10 или 15 заглавия от изтънчени списания,
осъждащи факта,
че изкуствата са в упадък в наше време.
Ще ви дам два представителни цитата:
"Можем да твърдим с известна увереност, че нашият период
е такъв на упадък, че стандартите за култура са по-ниски,
отколкото са били преди 50 години, и че доказателствата за този упадък
са видими във всяка сфера на човешка дейност."
Това е цитат от Т.С.Елиът, от преди малко повече от 50 години.
И един по-скорошен:
"Възможността за поддръжка на висша култура в наше време
става все по-проблематична.
Сериозни книжарници губят пазара си,
театрите с идеална цел оцеляват най-вече
чрез комерсиализация на репертоара си,
симфоничните оркестри разреждат програмите си,
обществената телевизия увеличава зависимостта си
от повторения на британски сериали,
класическите радиостанции се топят,
музеите прибягват до касови изложби, танцът умира."
Това е от Робърт Брустейн,
прочутият драматург и театрален критик,
в "Ню Рипъблик" от преди около пет години.
Е, всъщност изкуствата не са в упадък.
Не смятам, че това ще изненада когото и да било в тази зала,
но по каквито и да било стандарти
те никога не са процъфтявали
в по-голяма степен.
Разбира се, има напълно нови форми на изкуства
и нови медии, за много от които сте чули
през тези няколко дни.
По какъвто и да било икономически стандарт,
търсенето на изкуство от всички форми
се устремява право нагоре,
както става ясно от цената на оперните билети,
от броя продадени книги,
от броя издадени книги,
броя на издадени музикални заглавия,
броя нови албуми и така нататък.
Единственото зрънце истина
в това оплакване, че изкуствата са в упадък,
идва от три сфери.
Една от тях е в елитното изкуство от 30-те години на ХХ век насам...
да кажем, видът творби, изпълнявани
от големи симфонични оркестри,
където повечето репертоар е преди 1930 г.,
или творбите, показвани
в големи галерии и престижни музеи.
В литературната критика и анализ,
вероятно преди 40-50 години,
литературните критици са един вид културен герой;
сега са един вид национална шега.
А програмите по хуманитарни науки и изкуства
в университетите, които по много измерители,
наистина са в упадък.
Студенти стоят надалеч на тълпи,
университети инвестират погрешно
в изкуствата и хуманитарните науки.
Е, ето една диагноза.
Не са ме питали, но по тяхно собствено признание
им е нужна цялата помощ, която могат да получат.
И бих искал да предположа, че не е случайност,
че този предполагаем упадък
в елитните изкуства и критика
се случил в същия момент в историята, в който
имало широко разпространено отричане на човешката природа.
Един прочут цитат може да се открие...
ако потърсите в мрежата, може да го намерите
буквално в множество
основни учебни програми по английски език...
"През или около декември 1910 г.
човешката природа се променила."
Преразказ на един цитат от Вирджиния Улф,
и има известен спор
какво всъщност е имала предвид с това.
Но е много ясно, като се гледат тези програми,
че... сега се използва
като начин да се каже, че всички форми
на ценителство на изкуството,
съществували от векове или хилядолетия,
били отхвърлени през ХХ век.
Красотата и удоволствието в изкуството...
вероятно човешки универсални...
били... започнали да се смятат за сладникави,
кичозни или комерсиални.
Барнет Нюман има един прочут цитат, че импулсът на модерното изкуство
е копнежът да се унищожава красотата,
която била смятана за буржоазна или натруфена.
Ето само един пример.
Искам да кажа, това вероятно е представителен пример
за визуално изображение на женските форми
през XV век;
ето един представителен пример
за изображението на женските форми през ХХ век.
И както виждате, там... нещо се е променило
в начина, по който елитните изкуства
апелират към сетивата.
Наистина, в движенията модернизъм
и пост-модернизъм
имало визуално изкуство без красота,
литература без наратив и сюжет,
поезия без метрика и рима,
архитектура и планиране без украса,
човешки мащаб, зелено пространство и естествена светлина,
музика без мелодия и ритъм
и критика без яснота,
внимание към естетиката и прозрение в човешкото състояние.
(Смях)
Да ви дам само един пример, за да подкрепя последното твърдение.
Но тук, там... един от най-прочутите
английски литератори на нашето време
е преподавателката от Бъркли
Джудит Бътлър.
Ето един пример от
един от нейните анализи:
"Преходът от структуралистичен опис, при който се смята,
че капиталът структурира социалните връзки
по относително хомологични начини
с оглед на хегемонията, при която властовите връзки подлежат на повторение,
конвергенция и реартикулация,
водят до въпроса за темпоралност в мисленето за структура
и бележат отклонение от формата на алтусерианската теория,
която приема структурните тоталности като теоретични обекти..."
Е, схващате идеята.
Между другото, това е едно изречение...
всъщност, може да му направите разбор.
Твърдението в "Празната дъска"
беше, че елитното изкуство и критика
през ХХ век,
макар и не изкуствата като цяло,
са презирали красотата, удоволствието,
яснотата, прозрението и стила.
Хора стоят далеч от елитното изкуство и критика.
Каква загадка... чудя се защо?
Е, това вероятно се оказа
най-противоречивото твърдение в книгата.
Някой ме попита дали съм го вмъкнал,
за да отклоня яростта
от дискусии за пола и нацизма,
расата и така нататък. Няма да коментирам това.
Но то със сигурност вдъхнови
енергична реакция
от много университетски преподаватели.
Е, другият горещ бутон е родителството.
А отправната точка е... за тази дискусия
беше фактът, че всички сме били
субект на съвета
за родителския индустриален комплекс.
Ето... ето един
представителен цитат от една обсадена майка:
"Затрупана съм със съвети за родителството.
Предполага се, че трябва да упражнявам много физическа активност с децата си,
за да им вменя навик за добра физическа форма,
така че да израснат като здрави възрастни.
И се предполага да провеждам всякави интелектуални игри,
за да израснат умни.
Има всякакви видове игри... глина за сръчност на пръстите,
словесни игри за успешно четене, игри с големи двигатели,
дребни двигателни игри. Чувствам се, все едно бих могла да посветя живота си
на това да открия на какво да играя с децата си."
Мисля, че всеки, който наскоро е бил родител, може да съчувства
на тази майка.
Е, ето някои отрезвяващи факти за родителството.
Повечето проучвания на родителството, върху които се основават тези съвети,
са безполезни. Безполезни са, защото не контролират
наследствеността. Измерват някои корелации
между това какво правят родителите, какви стават децата
и приемат причинно-следствена връзка:
че родителството е формирало детето.
Родители, които говорят много с децата си,
имат деца, които израстват красноречиви,
родители, които бият децата си, имат деца,
които израстват агресивни, и така нататък.
А много малко от тях контролират възможността
родителите да предават гени за...
които увеличават вероятността едно дете да е красноречиво,
агресивно и така нататък.
Докато не се повторят проучванията с осиновени деца,
които осигуряват среда,
но не и гени на децата си,
няма начин да разберем дали тези заключения са валидни.
От тези генетично контролирани проучвания
има някои отрезвяващи резултати.
Спомнете си близнаците Малиферт:
разделени при раждане, после се срещат в патентното ведомство...
забележително приличащи си.
Ами какво би се случило, ако близнаците Малиферт бяха израснали заедно?
Човек би си помислил - ами, биха си приличали дори още повече,
защото не само биха споделяли гените си,
но също така биха споделяли и средата си.
Заради това биха си приличали супер много, нали?
Грешка. Еднояйчните близнаци, както и всички братя и сестри,
разделени при раждане, си приличат не по-малко,
отколкото ако са израснали заедно.
Всичко, което ви се случва в един дом
през всички тези години,
като че ли не оставя никакъв постоянен отпечатък
върху твоята индивидуалност или интелект.
Едно допълнително откритие, от напълно различна методология
е, че осиновените братя и сестри, отгледани заедно...
огледалният образ на разделени еднояйчни близнаци,
споделят едни и същи родители, дом,
квартал,
не споделят гените си... в крайна сметка изобщо не си приличат.
Така... две различни проучвания със сходни резултати.
Това предполага, че децата в дългосрочен план
се формират не от родителите си,
а отчасти... само отчасти... от гените си,
отчасти от културата си...
културата на страната като цяло
и собствената култура на децата, а именно възрастовата им група...
както чухме от Джил Собюл по-рано днес,
за това ги е грижа децата...
и в много голяма степен, по-голяма, отколкото повечето хора са готови да признаят,
от случайността: случайни събития при формирането на мозъка в утробата;
случайни събития, докато живеете живота си.
Ще приключа
само с една забележка,
за да се върнем към темата за изборите.
Според мен науките за човешката природа...
поведенческа генетика, еволюционна психология,
неврология, когнитивна наука...
все повече през следващите години
ще потискат разнообразни догми,
кариери и дълбоко залегнали политически системи от вярвания.
А това ни предоставя един избор.
Изборът е дали определени факти за хората
или теми, да се смятат за табута,
забранено познание, където не трябва да припарваме,
защото от това няма да излезе нищо добро,
или пък трябва да ги изследваме честно.
Имам свой собствен
отговор на този въпрос,
който идва от един велик творец от ХІХ век,
Антон Чехов, който е казал:
"Човекът ще стане по-добър, когато му покажеш
какво представлява."
Смятам, че аргументът
не би могъл да се изрази по-красноречиво.
Много благодаря.
(Аплодисменти)