Svi smo mi već dobro upoznati s rakom,
ali obično ne mislimo o njemu
kao o zaraznoj bolesti.
Tasmanijska nam je neman, pak, dokazala
da rak ne samo da može biti zarazan
već može i zaprijetiti
cijeloj jednoj vrsti izumiranjem.
Prije svega, što je tasmanijska neman?
Mnogi od vas možda su upoznati s „Tazom“, likom iz crtića,
onim koji se stalno okreće okolo, okolo, okolo.
No vrlo malo ljudi zna
da uistinu postoji prava životinja zvana tasmanijska neman
i da je to najveći svjetski mesojed tobolčar.
Tobolčar je sisavac s „džepom“,
kao i klokan.
Tasmanijska je neman dobila svoje ime
zbog zastrašujućih noćnih vrisaka koje ispušta.
(Vrisak)
(Smijeh)
Tasmanijska je neman, na neki način, „smetlar“
koji koristi svoju snažnu čeljust
i oštre zube
za otkidanje s kostiju mrtvih životinja koje već trunu.
Tasmanijska je neman pronađena samo na otoku Tasmaniji,
malom otoku
južno od Australije.
I, unatoč svojoj bijesnoj pojavi,
tasmanijske su nemani zapravo
prilično ljupke male životinjice.
U biti, odrastajući na Tasmaniji,
uvijek je bilo jako uzbudljivo
kada smo imali priliku vidjeti
tasmanijsku neman u divljini.
No populacija tasmanijskih nemani
bilježi ekstremno smanjenje.
Zapravo, postoji ozbiljna zabrinutost
da bi cijela vrsta mogla izumrijeti
u roku od 20 do 30 godina.
A razlog tomu jest
pojava nove bolesti,
zaraznog raka.
Priča započinje 1996. godine,
kada je jedan fotograf napravio ovu fotografiju
tasmanijske nemani
s velikim tumorom na licu.
U to se vrijeme mislilo da je to unikatni primjer.
Životinje, baš kao i ljudi,
ponekad dobiju neobične tumore.
Međutim, mi sada vjerujemo
da je ovo prvi prikaz nove bolesti
koja je sada epidemija koja se širi Tasmanijom.
Bolest je prvi put opažena
na sjeveroistoku Tasmanije 1996. god.
i otada se proširila otokom kao veliki val.
Trenutno postoji samo mali dio populacije
koji nije pogođen.
Bolest se pojavljuje kao tumori,
obično na licu ili u ustima
zaraženih tasmanijskih nemani.
Tumori neizostavno izrastu u veće tumore,
kao što su ovi ovdje.
Slika koju ću sada pokazati
prilično je jeziva.
Ali neizbježno, ovi tumori napreduju
do enormnih veličina, kao što su ovi ovdje.
Ovaj mi je posebno ostao u sjećanju
jer je to prvi slučaj ove bolesti,
koji sam osobno vidjela.
I sjećam se horora i užasa kada sam vidjela malu žensku neman
s ovim ogromnim čirom
u ustima,
od kojeg joj je zapravo puknula cijela donja čeljust.
Nije jela danima.
U njezinim su crijevima plivali parazitski crvi.
Tijelo joj je bilo preplavljeno sekundarnim tumorima.
Unatoč svemu, ona je hranila tri mladunca
u svom tobolcu.
Naravno, uginuli su zajedno s majkom.
Bili su premladi da bi preživjeli bez nje.
Ustvari, u području iz kojeg je ona bila,
više od 90 posto populacije tasmanijskih nemani
već je uginulo od te bolesti.
Ovaj je rak
zainteresirao znanstvenike širom svijeta;
zarazni rak
koji se širi populacijom tasmanijskih nemani.
I naše su se misli odmah okrenule prema raku grlića maternice u žena,
koji se dobiva virusom,
i prema epidemiji AIDS-a
koja je povezana mnogim, različitim vrstama raka.
Svi su dokazi upućivali na to da se rak tasmanijskih nemani
širi virusno.
Međutim, mi sada znamo -- i reći ću vam odmah --
da se ovaj rak ne širi preko virusa.
Ustvari, uzročnik oboljenja od ovog raka
nešto je mnogo zloćudnije
i nešto o čemu prije nismo ni razmišljali.
No s ciljem da vam točno objasnim što je to,
moram provesti još nekoliko minuta
pričajući o samome raku.
Rak je bolest
koja pogađa milijune ljudi diljem svijeta svake godine.
Svaka treća osoba u ovoj sobi
razvit će neki oblik raka u nekom trenutku svoga života.
Osobno, imala sam tumor koji je odstranjen s mog debelog crijeva
kad mi je bilo 14 godina.
Rak se pojavljuje
kada jedna, jedina stanica u vašem tijelu
doživi set različitih mutacija u važnim genima
koji potiču tu stanicu da proizvodi
sve više i više vlastitih kopija.
Paradoksalno, kad proces jedanput krene,
prirodna selekcija zapravo potiče
nastavak rasta raka.
Prirodna je selekcija opstanak najjačih.
Kada imate populaciju brzo rastućih stanica raka,
ako jedna od njih stekne nove mutacije
koje će joj omogućiti da još brže raste,
uspješnije preuzima hranjive tvari,
napada tijelo,
ona će biti odabrana za daljnu evoluciju.
Zato je rak tako teška bolest za liječiti.
On se neprestano razvija.
Bacite lijek na njega
i otporne stanice narast će ponovno.
Nevjerojatna je činjenica da,
u pogodnom okolišu i s odgovarajućim nutrijentima,
stanica raka ima potencijal
rasti zauvijek.
Međutim, rak je ograničen
jer živi u našem tijelu
i njegov neprekidan rast,
njegovo širenje tijelom
i uništavanje naših tkiva
vodi k smrti pacijenata
te smrti samog raka.
Dakle, rak možemo shvatiti kao
čudan, kratkoživući, samoubilački oblik života --
evolucijski slijepu ulicu.
Upravo je tu rak tasmanijske nemani
stekao apsolutno nevjerojatnu
evolucijsku prilagodbu.
To smo zaključili proučavajući
DNK raka tasmanijske nemani.
Na tome je radilo mnogo ljudi,
ali drago mi je što vam mogu to objasniti na temelju potvrdnog istraživanja
koje sam sama provela prije nekoliko godina.
Sljedeći će slajd biti jeziv.
To je Jonas.
On je tasmanijska neman koju smo našli
s velikim tumorom na licu.
Kao genetičara
uvijek me zanimaju promjene na DNK i mutacije,
tako da sam uzela ovu priliku
kako bih prikupila neke uzorke s Jonasova tumora,
ali i uzorke s drugih dijelova njegova tijela.
Ponijela sam te uzorke u laboratorij.
Izvadila sam DNK iz njih.
Kada sam pogledala sekvence DNK
i usporedila sekvence Jonasovog tumora
s ostatkom tijela,
otkrila sam da imaju sasvim drugačiji genetski profil.
Zapravo, Jonas i njegov tumor
razlikuju se
onoliko koliko se vi razlikujete od osobe koja sjedi pored vas.
Na temelju toga zaključili smo da Jonasov tumor
nije proizašao mutacijom njegovih stanica.
Zapravo, daljnje genetsko istraživanje
pokazalo nam je da je Jonasov tumor
nastao mutacijom
stanica ženke tasmanijske nemani --
a Jonas je nedvojbeno mužjak.
Kako to da se
tumor koji je nastao od stanica neke druge jedinke
nalazi na Jonasovu licu?
Idući napredak
potječe iz proučavanja u koje je uključeno stotine tasmanijskih nemani s karcinomom
iz cijele Tasmanije.
Otkrili smo da svi ovi rakovi
imaju istu DNK.
Razmislite o tome na trenutak.
To znači da su svi ovi karcinomi
zapravo jedan jedini karcinom
koji je nastao mutacijom stanica jedne jedinke tasmanijske nemani
koja se oslobodila iz tijela prve nemani
te se proširio na cijelu populaciju.
No kako to da se proširio na populaciju?
Do konačnog smo odgovora došli
proučavajući ponašanje tih životinja, kada se dvije jedinke susretnu u divljini.
Obično grizu jedne druge,
vrlo okrutno, često u lice.
Mislimo da stanice raka
obično proliferiraju i dođu u slinu.
Kada jedna tasmanijska neman ugrize drugu,
doslovce mu usadi živuće stanice raka
koje onda nastavljaju s diobom u tom organizmu.
Dakle, rak tasmanijske nemani je možda
ultimativni rak.
Nije ograničen samo na život u tijelu od čijih je stanica nastao.
Širi se po populaciji,
ima mutacije koje mu omogućuju da izbjegne imunološki sustav
i to je jedini rak kojega poznajemo,
a zbog kojega prijeti izumiranje jedne cijele vrste.
No, ako se to može dogoditi tasmanijskim nemanima,
zašto se nije dogodilo drugim životinjama
ili čak nama ljudima?
Odgovor na to je -- dogodilo se.
Ovo je Kimbo.
On je pas koji pripada jednoj obitelji iz Mombase u Keniji.
Prošle je godine njegova vlasnica primijetila krv
koja curi iz njegovih genitalija.
Odvela ga je veterinaru
koji je otkrio nešto odurno.
Ako ste gadljivi, molim vas da odvratite sada pogled.
Otkrio je ovaj
veliki, krvavi tumor
na bazi Kimbova penisa.
Veterinar je dijagnosticirao prenosivi spolni tumor,
spolno prenosivi karcinom
koji pogađa pse.
I, baš kao što je rak tasmanijske nemani zarazan
širenjem pogođenih stanica,
tako je i ovaj pseći rak.
No ova je vrsta raka prilično neobična
jer se proširila po cijelome svijetu.
Zapravo, istu smo DNK tumorskih stanica
našli kod Kimba,
ali i kod pasa
u New Yorku,
planinskim selima u Himalaji
i u Outbacku u Australiji.
Osim toga, vjerujemo da je ovaj rak vjerojatno vrlo star.
Zapravo, uz pomoć genetskog profiliranja,
zaključili smo da može biti star više desetaka tisuća godina,
što znači da je taj rak
možda nastao
mutacijom stanica u vuku
i živio je uz Neandertalce.
Taj je rak nevjerojatan.
To je najstariji od sisavaca-izvedeni oblik života koji poznajemo.
To je živi relikt
iz daleke prošlosti.
Dakle, promotrili smo sada neke slučajeve u životinjskome svijetu.
Može li se slična zaraza raka širiti i među ljudima?
Pa, to je pitanje
koje je zadivilo Chestera Southama,
onkologa u 50-ima.
Odlučio je testirati zarazu raka među ljudima
time što je namjerno ljudima ubrizgao
tuđe stanice raka.
Ovo je fotografija dr. Southama iz 1957.godine
koja pokazuje kako ubrizgava stanice raka u volontera
koji je, u ovom slučaju, bio zatvorenik
u Ohio State kaznionici.
Kod većine se testiranih ljudi
nije razvio karcinom
od tih stanica.
No kod nekoliko se ljudi rak ipak pojavio,
i to većinom kod ljudi koji su na neki drugi način bili bolesni --
čiji je imunološki sustav bio vjerojatno već ugrožen.
To nam govori,
ako zanemarimo etička pitanja,
da je ...
(Smijeh)
da je vjerojatno vrlo rijetka
zaraza rakom među ljudima.
Međutim, pod određenim se okolnostima
može dogoditi.
I mislim da je to nešto
čega bi onkolozi i epidemiolozi
trebali biti svjesni u budućnosti.
Samo za kraj:
rak je neizbježan ishod
s obzirom na sposobnost
dijeljenja naših stanica
i njihove prilagodbe na dano okruženje.
No to ne znači da se trebamo prestati nadati
i odustati od borbe protiv raka.
Zapravo, vjerujem da ga, s ozbirom na sve veće znanje
o kompleksnim evolucijskim procesima koji potiču rast stanica raka,
možemo i pobijediti.
Moj je osobni cilj
pobijediti rak tasmanijske nemani.
Spriječimo da tasmanijska neman
bude prva vrsta
koja će izumrijeti zbog raka.
Hvala vam.
(Pljesak)