Každý zná rakovinu,
ale většinou o ní nepřemýšlíme
jako o nakažlivé nemoci.
Tasmánský čert nám ukázal,
že rakovina může být nejen nakažlivá,
ale také může způsobit
vymření celého živočišného druhu.
Takže nejdříve ze všeho, co je tasmánský čert?
Jistě jste slyšeli o Tazovi, kreslené postavě
stále se otáčející dokola a dokola a dokola.
Ale málokdo ví,
že tasmánský čert je skutečné zvíře,
největší masožravý vačnatec na světě.
Vačnatci jsou savci s kapsou,
jako například klokan.
Tasmánský čert získal své jméno
díky děsivému nočnímu křiku, který vytváří.
(Křik)
(Smích)
Tasmánský čert je převážně mrchožrout.
Používá své silné čelisti
a ostré zuby
k rozžvýkání kostí rozkládajícího se mrtvého zvířete.
Tasmánský čert se vyskytuje pouze v Tasmánii --
na malém ostrově
na jih od Austrálie.
A navzdory svému děsivému vystupování,
tasmánští čerti jsou ve skutečnosti
roztomilá malá zvířátka.
Já jsem vyrůstala v Tasmánii
a popravdě řečeno,
uvidět tasmánského čerta v divočině
v nás vždy vzbuzovalo nadšení.
Ale populace tasmánského čerta
se v poslední době velice rychle zmenšuje.
Dokonce panují obavy,
že by tento druh mohl vymřít ve svém přirozeném prostředí
během příštích 20 až 30 let.
Příčinou toho
je objevení nové nemoci --
přenosné rakoviny.
Příběh začíná v roce 1996,
kdy fotograf divoké přírody pořídil tuto fotografii
tasmánského čerta
s velikým nádorem v obličeji.
Tenkrát se myslelo, že jde o ojedinělý případ.
Zvířata, stejně jako lidé,
někdy mají podivné nádory.
Nicméně, dnes věříme,
že toto je první zmínka o nové nemoci,
která se nyní epidemicky šíří přes celou Tasmánii.
Nemoc byla poprvé zaznamenána
v severo-východní Tasmánii v roce 1996
a rozšířila se po celé Tasmánii jako veliká vlna.
Dnes existuje pouze malá část populace,
která zůstává nedotčena.
U postiženého tasmánského čerta
se tato nemoc projevuje nejdříve nádory,
obvykle na obličeji nebo uvnitř tlamy.
Nádory rychle rostou do velké velikosti,
jak je vidět na obrázku.
Další obrázek
není pro slabší povahy.
Tyto tumory dále rostou
za vzniku takovýchto obrovských, vředovitých nádorů.
Tento případ je pro mne velice důležitý,
protože je první,
který jsem osobně viděla.
A dodnes si pamatuji tu hrůzu, když jsem viděla malou samici čerta
s obrovským, vředovitým, páchnoucím nádorem
uvnitř její tlamy,
od kterého měla rozpraskanou celou dolní čelist.
Nejedla několik dní.
Její vnitřnosti byly plné parazitických červů.
Její tělo bylo plné sekundárních nádorů.
A přesto krmila tři mláďata
ve svém vaku.
Tato mláďata zemřela společně se svou matkou.
Byla příliš mladá na to, aby přežila bez matky.
Více než 90% populace tasmánského čerta
z oblasti, z které pocházela,
již na tuto nemoc zemřela.
Vědci z celého světa,
se zabývali touto rakovinou,
touto nakažlivou rakovinou,
která se rozšířila po celé populaci tasmánského čerta.
A naše mysli si okamžitě vzpomenou na cervikální rakovinu u žen,
rozšiřující se pomocí viru,
a na epidemii AIDS,
která se spojuje s množstvím různých typů rakoviny.
Všechna fakta naznačovala, že se tato čertí rakovina
rozšiřuje virem.
Nicméně, my nyní víme -- a já vám to řeknu hned teď --
my víme, že tato rakovina není šířena pomocí viru.
Infekční agent této rakoviny
je něco mnohem hrozivějšího,
o čem jsme dosud ani nepřemýšleli.
Ale abych vám mohla vysvětlit, co to je,
musím věnovat několik dalších minut
mluvení o rakovině jako takové.
Rakovina je nemoc,
která ovlivňuje miliony lidí po celém světě každý rok.
Jeden ze tří lidí v této místnosti
onemocní během svého života rakovinou.
Mě osobně byl odstraněn nádor z tlustého střeva,
když mi bylo pouhých 14 let.
Rakovina vzniká,
když jedna buňka vašeho těla
prodělá několik náhodných mutací v důležitých genech,
které jí umožní začít produkovat
stále více a více kopií jí samé.
Paradoxně, po jejím vzniku
přírodní selekce upřednostňuje
její další růst.
Přírodní selekce znamená přežití nejzdatnějšího.
A pokud v populaci rychle se dělících rakovinných buněk,
prodělá jedna z nich mutace
umožňující rychlejší růst,
úspěšnější získávání živin,
či proniknutí do těla,
bude vyselektována evolucí.
To je důvod, proč je tak těžké vyléčit rakovinu.
Vyvíjí se.
Ošetřete ji lékem
a vyrostou vám rezistentní buňky.
Neuvěřitelná skutečnost je,
že ve správném prostředí se správnými živinami
rakovinná buňka může
růst do nekonečna.
Nicméně, rakovina je omezena
hranicemi našich těl.
Její neustálý růst
a postup do celého těla,
dohromady s konzumací našich tkání,
nakonec způsobí smrt pacienta
i samotné rakoviny.
Takže o rakovině se dá přemýšlet jako o
zvláštní, krátkodobě žijící, sebezničující formě života --
jako o slepé vývojové větvi.
Jenomže právě tady dokázala rakovina tasmánského čerta
vyvinout neskutečně ohromující
evoluční adaptaci.
Díky genetickému profilování rakoviny tasmánského čerta,
se podařilo zjistit jak.
Z této rozsáhlé studie Vám ukáži
pouze jeden experiment,
který jsem dělala před několika lety.
Příští obrázek bude děsivý.
Toto je Jonáš.
Tasmánský čert, kterého jsme našli
s obrovským nádorem na obličeji.
Jelikož jsem genetička,
vždy se ráda podívám na DNA a její mutace.
Tak jsem využila příležitosti
a odebrala jsem několik vzorků z Jonášova nádoru
a z dalších částí jeho těla.
Vzala jsem je do laboratoře.
Vyizolovala z nich DNA.
A porovnala sekvence DNA
Jonášova nádoru
s ostatními vzorky.
Zjistila jsem, že mají zcela odlišný genetický profil.
Ve skutečnosti, Jonáš a jeho nádor
se od sebe odlišovali
asi jako Vy a člověk sedící vedle Vás.
Tento výsledek nám ukázal, že Jonášův nádor
nevzniknul z buněk jeho těla.
Další genetické profilování dokonce
ukázalo, že Jonášův nádor
vznikl pravděpodobně
z buněk samice tasmánského čerta --
a Jonáš byl viditelně samec.
Takže jak to, že se nádor,
který vznikl z buněk jiného jedince,
rozrostl na Jonášově obličeji?
Studie stovek dalších
rakovin tasmánských čertů z celé Tasmánie
nás posunuly ještě dále.
Zjistili jsme, že všechny tyto rakoviny
mají stejnou DNA.
Na chvilku se nad tím zamyslete.
To znamená, že všechny tyto rakoviny
jsou ve skutečnosti jedna,
která kdysi vznikla z jediného čerta
a dokázala se dostat pryč z jeho těla
a rozšířit se na celou populaci tasmánských čertů.
Ale jak se rakovina může rozšiřovat v populaci?
Poslední část skládačky získáme,
když si vzpomeneme, jak se čerti chovají, když se potkají v přírodě.
Mají sklon se navzájem kousat,
často velmi zuřivě a většinou do obličeje.
Domníváme se, že rakovinné buňky
opouští nádor a dostávají se do slin.
Když se čerti pokousají,
je to vlastně fyzické implantování živých rakovinných buněk do druhého čerta
a nádor může dál růst.
Takže rakovina tasmánských čertů
je pravděpodobně rakovina vyššího stádia.
Není nucená žít uvnitř těla, z kterého vznikla.
Rozšiřuje se skrz celou populaci,
obsahuje mutace, které jí umožňují vyhnout se imunitnímu systému,
a je to jediná rakovina, kterou známe,
která ohrožuje celý jeden živočišný druh jeho vymřením.
Ale pokud se toto může stát u tasmánského čerta,
proč se to nestalo u jiných zvířat,
nebo dokonce u lidí?
Odpověď zní, stalo.
Tohle je Kimbo.
Je to pes rodiny v Mombase v Keni.
Loni si jeho majitelka povšimla
kapající krve z oblasti genitálií.
Vzala ho k veterináři,
který objevil něco velice nechutného.
Pokud jste přecitlivělí, tak se prosím podívejte stranou.
Objevil toto,
veliký, krvácející nádor
na spodní části Kimbova penisu.
Veterinář diagnostikoval nakažlivou
sexuálně přenosnou rakovinu,
postihující psy.
Stejně jako rakovina tasmánského čerta je i tato přenosná
díky rozptýlení živých rakovinných buněk.
Tato psí rakovina
je ovšem velice nevšední,
protože je rozšířená po celém světě.
A ty samé buňky,
které postihují Kimba,
postihují psy
v New York City,
v horské vesnici v Himalájích
i v Outbacku v Austrálii.
Také se domníváme, že je tato rakovina velice stará.
Genetické profilování ukázalo,
že možná i desítky tisíc let.
Což by znamenalo, že tato rakovina
mohla vzniknout
z buněk vlka,
který žil po boku s neandrtálci.
Tato rakovina je významná.
Je to nejstarší živočišná forma odvozená od savců, o které víme.
Toto je žijící upomínka
dávné minulosti.
Takže jsme viděli, že se to může stát u zvířat.
Ale může být rakovina nakažlivá mezi lidmi?
To je otázka,
která fascinovala Chestra Southama,
nádorového specialistu, v roce 1950.
Ten se rozhodl toto otestovat
pomocí přímé inokulace lidí
rakovinou někoho jiného.
Toto je fotografie doktora Southama z roku 1957,
jak injektuje rakovinu do dobrovolníka,
který byl v tomto případě chovancem
v Ohioské státní věznici.
Většina lidí injektovaných Dr. Southamem
nebyla nakažena rakovinou
z injektovaných buněk.
Ale několik málo jedinců ano.
Většinou šlo o již jinak nemocné --
jejichž imunitní systémy byly pravděpodobně oslabeny.
Co nám toto říká,
etické problémy stranou,
je, že ...
(Smích)
přenos rakoviny mezi lidmi
je pravděpodobně velice vzácný.
Nicméně, při určitých podmínkách,
je možný.
A myslím si, že toto je něco,
čeho by si onkologové a epidemiologové
měli být vědomi v budoucnosti.
Takže na závěr,
rakovina je nevyhnutelný výsledek
schopnosti našich buněk
se množit
a adaptovat se svému okolí.
Ale to neznamená, že bychom měli vzdát naši naději
v boji proti rakovině.
Ve skutečnosti, já věřím, že s novými znalostmi
komplexních evolučních procesů, které řídí rakovinný růst,
můžeme rakovinu porazit.
Můj osobní cíl
je porazit rakovinu tasmánského čerta.
Ochraňme tasmánského čerta
před bytím prvním zvířetem,
který vymře díky rakovině.
Děkuji Vám.
(Potlesk)