70 000 éve őseink jelentéktelen állatok voltak.
Fontos észben tartani, hogy az ősemberek
mellékes lények voltak.
Környezetre gyakorolt hatásuk alig volt nagyobb, mint pl. a medúzáké,
a szentjánosbogaraké vagy a harkályoké.
Ma már azonban a bolygó urai vagyunk.
Felmerül tehát a kérdés:
hogyan juthattunk el idáig?
Hogyan váltunk jelentéktelen emberszabású majmokból,
akik Afrika egy távoli részén a maguk bajával törődtek,
a Föld nevű bolygó uraivá?
A különbséget magunk és más állatfajok közt általában
az egyén szintjén keressük.
Elhitetjük magunkkal – én legalábbis –,
hogy személyemben van valami különleges,
legyen az a testem vagy az agyam, de tuti,
hogy felsőbbrendű vagyok a kutyánál, a sertésnél vagy a csimpánznál.
Az igazság azonban ez: az egyén szintjén
zavarba ejtően hasonlítok egy csimpánzra.
S ha engem meg egy csimpánzt kitennének egy lakatlan szigetre,
s meg kellene küzdenünk a túlélésért, hogy lássuk, kinek nagyobb rá az esélye,
bizony én a csimpánzra fogadnék, nem magamra.
Nem azért, mert személy szerint bennem akad valami hiba.
Ha bárkit önök közül összezárnának
egy csimpánzzal valami szigetre,
a csimpánz mindig megnyerné a játszmát.
Az emberek s más állatok közti igazi különbség
nem az egyéni szinten,
hanem a közösségin található.
Az ember azért vonhatta a bolygót irányítása alá,
mert egyedül ő képes rugalmasan, nagy közösségben együttműködni.
Persze, vannak más állatok is –
pl. az államalkotó rovarok, a méhek, a hangyák –,
akik ugyan össze tudnak fogni csoportosan, de hiányzik belőlük a rugalmasság.
Együttműködési formáik nagyon merevek.
Pl. egy méhkas alapjában véve csak egy módon működőképes.
Ha megjelenik egy új lehetőség, vagy akár egy új veszély,
a méhtársadalom nem tud máról holnapra másképp összefogni.
Nem tudják pl. kivégezni a királynőt,
s ehelyett méhköztársaságot alapítani,
vagy a munkásméhek kommunista diktatúráját életre hívni.
Más állatok, mint pl. a társuló emlősök:
a farkasok, elefántok, delfinek és csimpánzok
sokkalta rugalmasabb együttműködésre képesek.
De ez csak gyéren fordul elő,
mert a csimpánzok közti együttműködés
a csoport tagjai közti meghitt kapcsolaton alapszik.
Én is csimpánz vagyok, s te is:
és én szeretnék veled együttműködni.
De ehhez személyesen kell, hogy ismerjelek.
Miféle csimpánz vagy te?
Rendes?
Vagy esetleg gonosz?
Megbízhatom benned?
Ha nem ismerlek, hogyan is foghatnánk össze?
Az egyetlen állat, mely mindkét képességet együttesen alkalmazza,
tehát képes rugalmasan és nagy számban is együttműködni,
az ember: a Homo sapiens.
Egy az egy ellen, vagy akár 10 a 10 ellen,
a csimpánzok nyerhetnek ellenünk.
De ha ezer ember mérkőzik ezer csimpánzzal,
az emberek fognak diadalmaskodni.
Azért, mert ezer csimpánz egyáltalán nem tud egymással együttműködni.
S ha megpróbálnának 100 000 csimpánzt
az Oxford utcába vagy a Wembley stadionba bezsúfolni,
vagy a Tienanmen térre, a Vatikánba,
teljes káosz lenne a vége.
Képzeljék el a Wembley stadiont 100 000 csimpánzzal!
Kész őrület!
Ezzel szemben emberek tízezrei gyülekeznek ott,
s az eredmény általában nem káosz,
hanem rendkívül kifinomult és hatékony együttműködési hálózatok.
Az emberiség minden nagy eredménye a történelem során
– legyenek ezek a piramisok, vagy akár a Holdra szállás –,
sosem egyéni képességre alapozódott,
hanem arra, hogy az emberek képesek nagy számban rugalmasan együttműködni.
Pl. ez az előadás is, melyet most tartok:
egy 3-400 fős közönség előtt állok itt,
s önök számomra többnyire vadidegenek.
S azokat az embereket sem ismerem, akik megszervezték
és megtartják ezt a rendezvényt.
Nem ismerem sem a repülő pilótáját, sem a személyzetét,
akik Londonba repítettek engem tegnap.
Nem ismerem a feltalálókat és a gyártókat,
akiknek a mikrofont és a kamerákat köszönhetjük, melyek az előadást rögzítik.
Nem ismerem a temérdek könyv és cikk szerzőjét sem,
amiket felkészülésem során elolvastam.
S azokat sem ismerem,
akik ezt az előadást interneten nézik,
Buenos Airesben vagy akár New Delhiben.
S mégis, bár nem ismerjük egymást,
együttműködünk, hogy létrehozzuk ezt a globális ötletbörzét.
Ilyesfélére a csimpánzok nem képesek.
Kommunikálni persze tudnak,
de egy csimpánz sosem utazik egy távoli csimpánzcsapathoz,
hogy előadást tartson nekik a banánról vagy az elefántokról,
vagy az őket érdeklő más témáról.
Az együttműködés gyümölcsei korántsem mindig édesek.
A történelem során az ember által elkövetett rémtettek alapja is
– bizony, sok iszonyatos dolog van a rovásunkon –
mind-mind a kiterjedt együttműködésünk.
Pl. a börtön is együttműködési rendszer.
A vágóhidak is.
Sőt, a koncentrációs táborok is.
A csimpánzoknál nem találunk sem vágóhidat, sem börtönt, sem haláltábort.
Tegyük fel, hogy sikerült meggyőznöm önöket arról, hogy igen,
azért miénk a világuralom, mert képesek vagyunk rugalmasan, sokan együttműködni.
Rögtön felmerül a következő kérdés
a kíváncsi hallgató fejében:
Pontosan hogyan csináljuk?
Miért egyedül mi vagyunk képesek az összes állat közül így összefogni?
A válasz: a képzelőerőnk miatt.
Rugalmasan együttműködünk számtalan idegennel,
mert a bolygónk állatfajai közül egyedül
mi tudunk fiktív történeteket kitalálni és elhinni.
Amíg mindegyikünk hisz ugyanabban a történetben,
addig mindenki ugyanazokat a szabályokat tartja meg,
ugyanazokat a normákat, értékeket tiszteli.
Más állatfajok kommunikációs rendszerei
csupán a valóság leírására szolgálnak.
Egy csimpánz felkiálthat: "Odanézz! Egy oroszlán! Futás innen!"
Vagy, "Odanézz! Ott egy banánfa! Menjünk banánt enni!"
Az ember ezzel ellentétben nyelvét nemcsak a világ leírására használja,
hanem más, fiktív világok megalkotására is.
Egy ember mondhatja azt: "Odanézz! A felhők fölött egy isten lakozik!
S ha nem teljesíted a parancsaim,
halálod után Isten megbüntet, és a pokolra küld."
S ha önök mindannyian elhiszik a kitalált történetemet,
akkor mind ugyanazokat a törvényeket, normákat és értékeket tisztelik,
és együttműködhetnek.
Erre csak az ember képes.
Egy csimpánzt sosem lehetne rávenni, hogy adjon egy banánt,
ha megígérjük neki: "Miután meghalsz, a csimpánzmennyországba kerülsz..."
(Nevetés)
".. és sok-sok banánt kapsz majd a jótetteidért.
Ide azzal a banánnal!"
Nincs csimpánz, aki bedőlne ennek a maszlagnak.
Ezt csak az ember hiszi el,
és ezért uraljuk mi a világot,
míg a csimpánzokat állatkertekbe és kutatólaborokba zárjuk.
Nos, tegyük fel, már elhiszik: igen,
a vallás területén együttműködésünk azonos történetek elhitetésén alapul.
Embermilliók dolgoznak egy katedrális vagy egy mecset megépítésén,
harcolnak keresztes hadjáratban vagy dzsihádban, mert mind bevették a mesét
Istenről, a mennyországról és a pokolról.
De szeretném hangsúlyozni, hogy ugyanez a folyamat az alapja
a tömeges emberi együttműködés bármely formájának,
tehát nemcsak a vallásban.
Vegyük pl. a törvényeket.
A világ legtöbb jogrendszere ma az emberi jogokban való hiten alapszik.
De mik az emberi jogok?
Az emberi jogok, pont mint Isten meg a mennyek, egy sztori, amit kitaláltunk.
Nincs objektív valóságuk.
Nem a homo sapiens biológiai tartozékai.
Vegyünk csak egy embert, vágjuk fel, nézzük meg a belsejét.
Szívet, vesét, neuronokat, hormonokat, DNS-t találunk benne,
de egy fia jogot sem.
Jogokat csak azokban a történetekben találhatunk,
amelyeket az elmúlt évszázadok során találtunk ki és terjesztettünk el.
Az lehet, hogy ezek derűs s igen remek történetek,
de ettől ugyanúgy kitalációk. A mi kitalációink.
Ugyanez vonatkozik a politikára is.
A modern politika legfontosabb tényezői az államok és nemzetek.
De mik azok az államok és nemzetek?
Nincs objektív valóságuk, annyi szent.
Egy hegy az objektív valóság része.
Látjuk, megérinthetjük, érezhetjük a szagát.
Egy nemzet vagy egy állam,
mint pl. Izrael, Irán, Francia- vagy Németország,
mind-mind történetek csupán.
Aztán beleszerettünk.
Ugyanez vonatkozik a gazdaságra is.
A világgazdaság mai legfontosabb szereplői
a cégek és a vállalatok.
Talán önök közt is sokan dolgoznak vállalatnál,
pl. a Google-nál, a Toyotánál vagy a McDonaldsnál.
De mi a csuda egy vállalat?
Az ügyvédek csak "jogi fikcióként" emlegetik őket.
Hatalmas varázslók ötlik ki és gondozzák őket,
akiket más néven csak ügyvédekként emlegetünk.
(Nevetés)
És mit csinálnak a vállalatok nap mint nap?
Leginkább pénzkereséssel foglalkoznak.
De mi is a pénz?
A pénz nem az objektív valóság része; nincsen objektív értéke.
Vegyék ezt a zöld papírdarabot, a dollárbankót.
Nézzék csak meg: semmi értéke nincsen.
Nem lehet megenni vagy meginni.
Viselni sem lenne könnyű.
Aztán jött a történetgyártás néhány mestere,
a hatalmas bankárok,
a pénzügyminiszterek,
a miniszterelnökök –,
és mind ugyanazt a meggyőző sztorit szajkózzák:
"Látja ezt a zöld papírdarabot?
Nos, ez tulajdonképpen 10 banánt ér."
És ha elhiszik, – és maguk elhitték,
mindannyian elhittük –,
akkor tényleg így van.
Megfoghatom ezt az értéktelen papírfecnit,
elmehetek vele a boltba,
odaadom egy vadidegennek, akivel sosem találkoztam még,
és mindezért igazi banánt kapok, amit megehetek.
Ez egy fantasztikus dolog.
Egy csimpánz sosem tudná ezt megcsinálni.
A csimpánzok seftelnek, persze:
"Jó, adj egy kókuszdiót, és kapsz tőlem egy banánt."
Előfordul az ilyen.
De ha egy értéktelen papírfecnit adsz,
és ezért tőlem banánt vársz?
Ezt neked!
Minek nézel te engem, embernek?
(Nevetés)
A pénz valójában a legsikeresebb történet
amelyet az emberek valaha is kitaláltak és bemeséltek,
mert ez az egyetlen történet, amelyben kivétel nélkül mindannyian hiszünk.
Nem mindenki hisz Istenben.
Nem mindenki hisz az emberi jogokban.
Nem mindenki híve a nacionalizmusnak.
De mindenki hisz a pénzben meg a dollárbankóban.
Vegyük akár Osama Bin Ladent.
Gyűlölte az amerikai politikát, az amerikai vallást,
az amerikai kultúrát,
de az amerikai pénz ellen semmi kifogása nem volt.
Sőt, mondhatni kedvelte.
(Nevetés)
Befejezésképpen:
Mi, emberek azért uraljuk a világot, mert kettős valóságban élünk.
Minden más állatfaj az objektív valóságban él.
A valóságuk objektív entitásokból áll,
folyókból, fákból, oroszlánokból és elefántokból.
Mi emberek, mi szintén az objektív valóság lakói vagyunk.
A mi világunkban is vannak folyók, fák, oroszlánok és elefántok.
De a századok során
az objektív valóságon kívül
megalkottuk a fiktív valóság egy második rétegét,
a fiktív entitásokból álló valóságot,
mint pl. a nemzetek, istenek, a pénz és a vállalatok.
És az a fantasztikus, hogy ahogy a történelem haladt előre,
ez a fiktív valóság egyre hatékonyabbá vált.
Ma a leghatalmasabb entitások a Földön
fiktív entitások.
Ma a folyók, fák, oroszlánok és elefántok túlélése
a fiktív entitások döntéseitől és vágyaitól függnek,
mint pl. az Egyesült Államok, a Google, a Világbank –;
ezek az entitások csak a képzeletünkben léteznek.
Köszönöm.
(Taps)
Bruno Giussani: Yuval, megjelent egy új könyved.
A Sapiens után írtál még egyet,
héberül már megjelent, de még nem fordították...
YNH: Már fordítom.
BG: A könyvben, ha jól értem,
az érvelésed szerint a ma tapasztalt fantasztikus áttörések nemcsak,
hogy jobbá teszik az életünket,
hanem – itt már a könyvedből idézek –
"... új osztályokat és osztályharcokat hoznak létre, akár az ipari forradalom."
Kifejtenéd bővebben?
YNH: Igen. Az ipari forradalom során
új társadalmi osztály, a városi proletariátus keletkezett.
Az elmúlt 200 évben a politikai és társadalmi történelem nagy része
erről az osztályról szólt, valamint az új gondokról és lehetőségekről.
Ma egy új, óriási társadalmi osztály keletkezik: a haszontalan embereké.
(Nevetés)
Ahogy a számítógépek egyre több területen válnak egyre jobbá,
felmerült a lehetőség, hogy a számító- gépek nálunk jobb teljesítményre
lesznek képesek, és az emberek egyszerűen feleslegessé válnak.
S ekkor a legnagyobb politikai és gazdasági kérdés
a 21. században ez lesz:
"Mire használhatjuk az embereket?"
vagy legalábbis az: "Mire kell nekünk ennyire sok ember?"
BG: Na és megválaszolod a könyvben a kérdést?
YNH: Nos, jelenleg a legjobb ötletünk az, hogy valahogy boldoggá tesszük őket,
kábítószerrel, számítógépes játékokkal...
(Nevetés)
de ez a jövő nem tűnik rózsásnak.
BG: Tehát az az alapgondolatod a könyvben, meg most is,
hogy az egyre több bizonyíték ellenére, mely szerint
jelentős gazdasági egyenlőtlenség van,
még csak a folyamat elején tartunk?
YNH: Kérem, ez nem jóslat.
Mindössze a lehetőségek mérlegelése.
Egy lehetőség: egy hatalmas, új osztály jön létre, a haszontalan embereké.
Egy másik lehetőség az emberiség szétszakadása
különböző biológiai kasztokra,
ahol a gazdagok szinte istenekké válnak,
a szegényeket pedig a haszontalanságig lealacsonyítják.
BG: Úgy érzem, egy-két év múlva ismét előadsz nekünk.
Köszönjük, Yuval, hogy ideutaztál.
YNH: Én is köszönöm!
(Taps)