70 000 vuotta sitten esivanhempamme olivat vähäpätöisiä eläimiä.
Esihistoriallisista ihmisistä on tärkeintä tietää,
että he eivät olleet merkittäviä.
He eivät vaikuttaneet maailmaan paljon enempää kuin meduusat,
kiiltomadot tai tikat.
Nykyään me sitä vastoin hallitsemme tätä planeettaa.
Ja kysymys kuuluu:
Miten me onnistuimme tässä kaikessa?
Miten me muutuimme vähäpätöisistä apinoista,
jotka puuhailivat omiaan yhdessä Afrikan kulmassa,
planeettamme valtiaiksi?
Etsimme yleensä eroa meidän ja kaikkien muiden eläinten välille
yksilötasolla.
Haluamme uskoa -- minä haluan uskoa --
että minussa on jotakin erityistä,
että jokin kehossani tai aivoissani
tekee minusta paljon etevämmän kuin koira, sika tai simpanssi.
Totuus on kuitenkin se, että yksilötasolla
olen kiusallisen lähellä simpanssia.
Ja jos minut vietäisiin simpanssin kanssa syrjäiselle saarelle
ja katsottaisiin, kumpi voittaa selviytymistaistelun,
löisin ehdottomasti vetoa simpanssin puolesta.
Tämä ei tarkoita, että minussa olisi jotakin vikaa.
Luulenpa, että jos teistä melkein kuka tahansa jätettäisiin
yksin simpanssin kanssa jollekin saarelle,
simpanssi selviytyisi paljon paremmin.
Ihmisten ja kaikkien muiden eläinten välinen todellinen ero
ei näy yksilötasolla,
vaan se on yhteistoiminnassa.
Ihmiset hallitsevat planeettaamme, koska he ovat ainoat eläimet,
jotka voivat tehdä yhteistyötä joustavasti ja hyvin suurissa joukoissa.
On toki muitakin eläimiä --
kuten sosiaaliset hyönteiset, mehiläiset, muurahaiset --
jotka voivat toimia suurissa joukoissa, mutta ne eivät ole yhtä joustavia.
Niiden yhteistyö on hyvin jäykkää.
Mehiläispesä voi toimia pohjimmiltaan vain yhdellä tavalla.
Ja jos mehiläiset kohtaavat uuden mahdollisuuden tai vaaran,
ne eivät voi kumota sosiaalista järjestystään yhdessä yössä.
Ne eivät voi esimerkiksi teloittaa kuningatarta
ja perustaa mehiläistasavaltaa
tai työmehiläisten kommunistista diktatuuria.
Toiset eläimet, kuten sosiaaliset nisäkkäät --
sudet, norsut, delfiinit ja simpanssit --
tekevät yhteistyötä paljon joustavammin
mutta vain pienissä joukoissa,
koska yhteistyö simpanssien välillä
perustuu lajitoverien tarkkaan tuntemiseen.
Jos minä olen simpanssi ja sinä olet simpanssi
ja haluan tehdä yhteistyötä kanssasi,
minun täytyy tuntea sinut henkilökohtaisesti.
Millainen simpanssi sinä olet?
Oletko kiltti simpanssi?
Oletko paha simpanssi?
Oletko luotettava?
Jos en tunne sinua, kuinka voisin tehdä yhteistyötä kanssasi?
Ainoa eläin, joka voi yhdistää nämä kaksi kykyä
ja tehdä yhteistyötä joustavasti ja vielä hyvin suurissa joukoissa,
on meidän lajimme, Homo sapiens.
Yksi yhtä vastaan, tai jopa kymmenen kymmentä vastaan,
simpanssit saattavat päihittää meidät.
Mutta jos 1000 ihmistä ja 1000 simpanssia tappelisivat,
ihmiset voittaisivat helposti, ihan vain siksi, että
tuhat simpanssia eivät kykene minkäänlaiseen yhteistyöhön.
Ja jos yrittäisimme ahtaa 100 000 simpanssia
Oxford Streetille tai Wembleyn stadionille
tai Taivaallisen rauhan aukiolle tai Vatikaaniin,
tuloksena olisi sekasorto, täydellinen kaaos.
Kuvittele Wembleyn stadion ja 100 000 simpanssia.
Aivan mielipuolista.
Ihmisiä sen sijaan voi kerääntyä sinne kymmeniätuhansia,
eikä tuloksena ole kaaosta, yleensä.
Tuloksena on erittäin hienostuneita ja tehokkaita yhteistyöverkostoja.
Mitkään ihmiskunnan huikeat saavutukset läpi historian,
oli kyse sitten pyramidien rakentamisesta tai kuuhun lentämisestä,
eivät ole perustuneet yksilöllisiin kykyihin
vaan kykyyn tehdä yhteistyötä joustavasti suurissa joukoissa.
Ajatellaanpa tätä puhettakin, jota juuri pidän:
seison täällä suunnilleen 300 tai 400 ihmisen edessä.
Suurin osa teistä on minulle täysin vieraita ihmisiä.
En myöskään tunne kaikkia niitä, jotka ovat järjestäneet
tämän tapahtuman.
En tunne sitä lentäjää enkä matkustamohenkilökuntaa, joiden
ansiosta pääsin eilen tänne Lontooseen.
En tunne niitä ihmisiä, jotka keksivät ja valmistivat
tämän mikrofonin ja nämä kamerat, jotka tallentavat puheeni.
En tunne niitä ihmisiä, jotka kirjoittivat kaikki kirjat ja artikkelit,
joita luin tätä puhetta valmistellessani.
Enkä todellakaan tunne kaikkia niitä,
jotka ehkä katsovat tätä puhetta netistä
jossain päin Buenos Airesia tai New Delhiä.
Siitä huolimatta, että emme tunne toisiamme,
voimme toimia yhdessä ja rakentaa tällaista globaalia ajatustenvaihtoa.
Tähän eivät simpanssit pysty.
Ne totta kai kommunikoivat,
mutta yhdenkään simpanssin ei ole nähty matkustavan kaukaisen simpanssilauman luo
esitelmöimään banaaneista tai norsuista
tai mistään muustakaan mikä voisi kiinnostaa simpansseja.
Yhteistyö ei tietenkään ole aina mukavaa;
kaikki kammottavat asiat, joita ihmiset ovat tehneet läpi historian --
ja me olemme tehneet hirveyksiä --
myös kaikki nämä asiat perustuvat laaja-alaiseen yhteistyöhön.
Vankilat perustuvat yhteistyöhön;
teurastamot perustuvat yhteistyöhön;
keskitysleirit perustuvat yhteistyöhön.
Simpansseilla ei ole teurastamoita eikä vankiloita eikä keskitysleirejä.
No oletetaan, että olen ehkä saanut vakuutettua sinut siitä, että
hallitsemme maailmaa, koska kykenemme joustavaan yhteistyöhön isoissa joukoissa.
Nyt tarkkaavainen kuulija
varmasti kysyy mielessään:
Miten me oikeastaan onnistumme siinä?
Miksi kaikista eläimistä vain me voimme tehdä tällaista yhteistyötä?
Vastaus on meidän mielikuvituksessamme.
Voimme tehdä joustavaa yhteistyötä lukuisten tuntemattomien ihmisten kanssa,
sillä yksin me, kaikista planeettamme eläimistä,
voimme luoda kuvitteellisia tarinoita ja uskoa niihin.
Ja kunhan kaikki uskovat samaan kuvitelmaan,
kaikki noudattavat samoja sääntöjä,
samoja normeja, samoja arvoja.
Kaikki muut eläimet käyttävät viestintäjärjestelmiään
vain todellisuuden kuvailuun.
Simpanssi saattaa sanoa: "Katso! Tuolla on leijona, juostaan pakoon!"
Tai: "Katso! Tuolla on banaanipuu! Mennään keräämään banaaneja!"
Ihmiset sen sijaan eivät käytä kieltä vain kuvaillakseen todellisuutta
vaan myös luodakseen uusia todellisuuksia, kuvitteellisia todellisuuksia.
Ihminen voi sanoa: "Katso, tuolla pilvien yläpuolella on jumala!
Ja ellet tee niin kuin minä käsken,
kuoltuasi Jumala rankaisee sinua ja syöksee sinut helvettiin."
Ja jos te kaikki uskotte tämän sepittämäni tarinan,
niin te noudatatte samoja normeja, lakeja ja arvoja
ja te voitte tehdä yhteistyötä.
Tähän pystyvät vain ihmiset.
Simpanssia ei saa ikimaailmassa luopumaan banaanista
lupaamalla sille: "… kuoltuasi pääset simpanssien taivaaseen …"
(Naurua)
"… ja saat loputtomasti banaaneja palkaksi hyvistä teoistasi.
Anna siis nyt minulle tämä banaani."
Yksikään simpanssi ei usko sellaista tarinaa.
Vain ihmiset uskovat sellaisiin tarinoihin,
ja sen takia me hallitsemme maailmaa
mutta simpanssit on lukittu eläintarhoihin ja tutkimuslaboratorioihin.
Saatat olla samaa mieltä siitä, että
uskonnoissa ihmiset tekevät yhteistyötä uskomalla samoihin kuvitelmiin.
Miljoonat ihmiset kokoontuvat rakentamaan kirkkoa tai moskeijaa
tai sotimaan ristiretkellä tai jihadissa, koska he uskovat samoihin tarinoihin
Jumalasta ja taivaasta ja helvetistä.
Mutta haluan tähdentää, että täysin sama mekanismi
on taustalla kaikessa muussakin laajassa ihmisten välisessä yhteistyössä,
ei vain uskonnollisissa asioissa.
Ajatellaan esimerkiksi lainsäädäntöä.
Suurin osa maailman oikeusjärjestyksistä perustuu uskoon ihmisoikeuksista.
Mutta mitä ihmisoikeudet ovat?
Ihmisoikeudet, kuten Jumala ja taivaskin, ovat vain meidän keksimämme tarina.
Ne eivät kuulu objektiiviseen todellisuuteen;
ne eivät ole mikään biologinen ilmiö Homo sapiensissa.
Jos tutkimme ihmistä tekemällä hänelle ruumiinavauksen,
löydämme sydämen, munuaiset, hermosoluja, hormoneja, DNA:ta,
mutta emme löydä oikeuksia.
Oikeuksia löydämme vain tarinoista,
joita olemme keksineet ja levitelleet muutaman viime vuosisadan ajan.
Ne voivat olla hyvin myönteisiä tarinoita, oikein hyviä tarinoita,
mutta ne ovat silti kuvitteellisia tarinoita, joita olemme sepittäneet.
Sama pätee politiikkaan.
Modernin politiikan tärkeimmät tekijät ovat valtiot ja kansakunnat.
Mutta mitä ne ovat?
Ne eivät ole objektiivista todellisuutta.
Vuori on objektiivista todellisuutta.
Sen voi nähdä, sitä voi koskettaa, sen voi jopa haistaa.
Mutta kansakunta tai valtio,
kuten Israel, Iran, Ranska tai Saksa,
se on vain tarina, jonka olemme keksineet
ja johon olemme kovin kiintyneet.
Sama pätee talouselämään.
Maailmantalouden tärkeimpiä toimijoita ovat nykypäivänä
yhtiöt ja yritykset.
Moni teistä ehkä työskentelee sellaiselle yhtiölle
kuin Google tai Toyota tai McDonald's.
Mitä ne oikeastaan ovat?
Juristit kutsuvat niitä oikeudellisiksi fiktioiksi.
Ne ovat tarinoita, joita keksivät ja pitävät yllä
mahtavat tietäjät, joita sanomme juristeiksi.
(Naurua)
Ja mitä yhtiöt tekevät kaiket päivät?
Enimmäkseen ne yrittävät tehdä rahaa.
Entä mitä raha on?
Rahakaan ei ole objektiivista; sillä ei ole todellista arvoa.
Otetaan esimerkiksi tämä vihreä paperinpalanen, dollarin seteli.
Katso sitä -- sillä ei ole arvoa.
Sitä ei voi syödä, sitä ei voi juoda,
sitä ei voi pukea päälleen.
Mutta sitten kuvaan tulevat nämä mestarilliset tarinankertojat --
pankkiirit,
valtiovarainministerit,
pääministerit --
ja he kertovat meille hyvin vakuuttavan tarinan:
"Katso, näetkö tämän vihreän paperinpalan?
Se on itse asiassa 10 banaanin arvoinen."
Ja jos minä uskon sen ja sinä uskot sen
ja kaikki uskovat sen,
se todella toimii.
Voin ottaa tämän arvottoman paperinpalan,
mennä kauppaan
ja antaa sen jollekin tuntemattomalle, jota en ole koskaan ennen tavannut,
ja saan tilalle todellisia banaaneja, joita voin oikeasti syödä.
Tämä on ihmeellistä.
Se ei ikinä onnistuisi simpanssien kanssa.
Simpanssit käyvät toki kauppaa:
"Anna minulle kookospähkinä, niin annan sinulle banaanin."
Se voi onnistua.
Mutta että sinä antaisit minulle arvottoman paperinpalasen
ja odotat saavasi minulta banaanin?
Ei käy!
Näytänkö minä muka ihmiseltä?
(Naurua)
Raha on itse asiassa ihmisten keksimistä ja kertomista tarinoista
kaikista menestyksekkäin,
koska se on ainoa tarina, johon kaikki uskovat.
Kaikki eivät usko Jumalaan,
kaikki eivät usko ihmisoikeuksiin,
kaikki eivät usko nationalismiin,
mutta kaikki uskovat rahaan ja dollarin seteliin.
Jopa Osama bin Laden.
Hän vihasi Yhdysvaltojen politiikkaa ja amerikkalaista uskontoa
ja amerikkalaista kulttuuria,
mutta hän ei millään muotoa vastustanut Yhdysvaltojen dollareita.
Hän oli itse asiassa niiden suuri ystävä.
(Naurua)
Yhteenvetona:
Me ihmiset hallitsemme maailmaa, koska elämme kaksoistodellisuudessa.
Kaikki muut eläimet elävät objektiivisessa todellisuudessa.
Niiden todellisuus koostuu objektiivisista olioista,
kuten joista ja puista ja leijonista ja norsuista.
Me ihmisetkin elämme objektiivisessa todellisuudessa.
Meidänkin maailmassamme on jokia ja puita ja leijonia ja norsuja.
Mutta vuosisatojen mittaan
olemme rakentaneet tämän objektiivisen todellisuuden päälle
toisen kerroksen, kuvitteellisen todellisuuden,
joka koostuu kuvitteellisista olioista,
kuten kansakunnista, jumalista, rahasta ja yhtiöistä.
On hämmästyttävää, että aikojen saatossa
tämä kuvitteellinen todellisuus vahvistui vahvistumistaan
ja nykyään maailman mahtavimmat voimat
ovat näitä kuvitteellisia olioita.
Tätä nykyä jokien, puiden, leijonien ja norsujen eloonjääminen
riippuu kuvitteellisten olioiden päätöksistä ja toiveista,
sellaisten olioiden kuin Yhdysvallat, Google tai Maailmanpankki --
olioiden, jotka ovat olemassa vain mielikuvituksessamme.
Kiitos.
(Taputuksia)
Bruno Giussani: Sinulta on tullut uusi kirja.
Kirjoitit Sapiensin jälkeen teoksen,
joka on julkaistu hepreaksi mutta ei vielä käännetty …
Yuval Noah Harari: Käännän kirjaa parhaillaan.
BG: Tässä kirjassa ymmärtääkseni
väität, että ällistyttävät läpimurrot, joita näemme tällä hetkellä,
eivät vain mahdollisesti paranna elämänlaatuamme
vaan ne luovat -- sinua lainatakseni --
"… uusia luokkia ja luokkataisteluja, aivan kuten teollinen vallankumous teki."
Voitko valottaa tätä?
YNH: Voin. Teollisessa vallankumouksessa
syntyi uusi luokka, kaupunkien köyhälistö.
Ja iso osa poliittisesta ja sosiaalisesta historiasta 200 viime vuoden aikana on
liittynyt siihen, mitä tälle luokalle tehdään, ongelmiin ja mahdollisuuksiin.
Meille on syntymässä uusi valtava luokka hyödyttömistä ihmisistä.
(Naurua)
Kun tietokoneet tulevat yhä paremmiksi yhä useammilla aloilla,
on täysin mahdollista, että tietokoneet suoriutuvat meitä paremmin
useimmissa tehtävissä ja tekevät ihmiset tarpeettomiksi.
Siten 2000-luvun suureksi poliittiseksi ja taloudelliseksi
kysymykseksi nousee:
"Mihin me tarvitsemme ihmisiä?"
Tai ainakin: "Mihin tarvitsemme näin paljon ihmisiä?"
BG: Vastaako kirjasi tähän kysymykseen?
YNH: Toistaiseksi paras arvauksemme on se, että heidät on pidettävä tyytyväisinä
huumeilla ja tietokonepeleillä …
(Naurua)
mutta se ei kuulosta mitenkään houkuttelevalta tulevaisuudelta.
BG: Selvä, haluat siis sanoa kirjassa ja nyt,
että mitä tulee kasvavaan tutkimusnäyttöön merkittävästä
taloudellisesta epätasa-arvosta, olemme vasta tavallaan koko kehityskulun
alkuvaiheessa?
YNH: Se ei siis ole ennustus;
tarkoituksena on ennakoida kaikenlaisia mahdollisia tulevaisuudennäkymiä.
Yksi mahdollisuus on tämä, että syntyy valtava hyödyttömien ihmisten luokka.
Toisessa vaihtoehdossa ihmiskunta jakautuu
erilaisiin biologisiin kasteihin,
niin että rikkaat ylennetään käytännössä jumaliksi
ja köyhät alennetaan tälle hyödyttömien ihmisten tasolle.
BG: Luulenpa, että saamme kuulla toisen TED-puheen lähivuosina.
Kiitos, Yuval, että matkustit tänne.
YNH; Kiitoksia!
(Taputuksia)