Před sedmdesáti tisíci lety byly naši předkové bezvýznamnými zvířaty.
Nejdůležitějším faktem o prehistorických lidech
je to, že byli nedůležití.
Jejich vliv na svět nebyl o nic větší než vliv medúzy,
světlušek nebo datlů.
Dnes však řídíme tuto planetu.
A otázkou je:
Jak jsme se tak vypracovali?
Jak se z bezvýznamných opic,
co si kdesi v Africe hledí svého,
stanou vládci planety Země?
Rozdíl mezi námi a ostatními zvířaty obvykle hledáme
na úrovni jednotlivce.
Chceme věřit – já chci věřit –
že jsem nějak výjimečný,
mám výjimečné tělo či mozek,
a díky tomu jsem lepší než pes, prase nebo šimpanz.
Jenže na úrovni jedince
se šimpanzi až trapně podobám.
A když mě s nějakým šimpanzem dáte na nějaký opuštěný ostrov,
abyste viděli, kdo dokáže lépe přežít,
sázel bych rozhodně na šimpanze, nikoli na sebe.
A chyba by nebyla jen ve mně.
Patrně nikdo z vás by si jako jednotlivec
na pustém ostrově
nevedl proti šimpanzi lépe.
Skutečný rozdíl mezi lidmi a ostatními zvířaty
není na úrovni jednotlivce,
ale na kolektivní úrovni.
Lidé ovládají planetu, protože jsou jedinými živočichy,
kteří dovedou pružně a masově spolupracovat.
I jiná zvířata,
například společenský hmyz, včely, mravenci,
dovedou spolupracovat ve velkých počtech, ale ne tak pružně.
Jejich spolupráce je velmi rigidní.
Včelí úl může fungovat vlastně jen jedním způsobem.
A když se objeví nová příležitost nebo nebezpečí,
včely nepředělají společenský systém přes noc.
Nemůžou například popravit královnu
a vyhlásit republiku včel
nebo komunistickou diktaturu pracujících včel dělnic.
Společenští savci,
jako vlci, sloni, delfíni či šimpanzi
dokáží spolupracovat daleko pružněji,
ale pouze v malém počtu.
Mezi šimpanzi je spolupráce
založena na tom, že se navzájem znají.
Já jsem šimpanz a ty jsi šimpanz,
a chci s tebou spolupracovat.
Potřebuji tě osobně znát.
Jaký druh šimpanze jsi?
Jsi hodný šimpanz?
Jsi zlý šimpanz?
Jsi důvěryhodný?
Když tě neznám, jak s tebou můžu spolupracovat?
Jediným zvířetem, které umí skloubit obě tyto schopnosti,
a spolupracovat pružně a zároveň ve velkém počtu,
jsme my, Homo sapiens.
Když to bude jeden na jednoho, a možná i deset na deset,
mohou být šimpanzi lepší než my.
Ale když postavíte tisíc lidí proti tisíci šimpanzů,
lidé snadno vyhrají, a to z prostého důvodu:
tisíc šimpanzů spolu nedokáže spolupracovat.
A kdybyste nacpali 100 000 šimpanzů
na Oxford Street nebo na stadion ve Wembley,
na náměstí Nebeského klidu nebo do Vatikánu,
výsledkem bude naprostý chaos.
Jen si představte stadion ve Wembley se 100 000 šimpanzi.
Naprosté šílenství.
Lidé se ovšem běžně shromažďují v desítkách tisíc
a k chaosu obvykle nedojde.
Působí tu extrémně sofistikované a efektivní sítě spolupráce.
Všechny velké úspěchy historie lidstva,
stavba pyramid či třeba létání na Měsíc,
záležely nikoli na schopnostech jednotlivce,
ale na tom, jak pružně a masově jsme spolupracovali.
Zamyslete se už jen nad tím, jak tu přednáším.
Stojím tu před publikem čítajícím 300 nebo 400 lidí.
Většinu z vás vůbec neznám.
Stejně tak neznám všechny, kdo na tomto setkání
pracovali a připravili ho.
Neznám pilota ani členy posádky letadla,
které mě včera dopravilo do Londýna.
Neznám lidi, kteří vymysleli a vyrobili
tenhle mikrofon a kamery, které natáčejí, co říkám.
Neznám autory všech knih a článků,
které jsem jako přípravu na tuto přednášku četl.
A už vůbec neznám všechny lidi,
kteří tuto přednášku sledují na internetu
třeba někde v Buenos Aires nebo Novém Dillí.
Ale i když se neznáme,
můžeme spolupracovat, aby vznikla tato globální výměna myšlenek.
Tohle šimpanzi nemohou.
Komunikují, to ano,
ale šimpanz nikdy necestuje za nějakou vzdálenou tlupou,
aby jí přednášel o banánech nebo o slonech,
nebo o jiných šimpanzích tématech.
Spolupráce samozřejmě nevede jen k dobru.
Lidé v minulosti napáchali hodně zlého,
a byla to někdy opravdu zvěrstva.
A vždy byla založena na spolupráci ve velkém měřítku.
Vězení je systém spolupráce,
jatka jsou systémem spolupráce,
koncentrační tábory jsou systémem spolupráce.
Šimpanzi nemají jatka ani vězení ani koncentrační tábory.
Řekněme, že jsem vás už přesvědčil,
že vládneme světu díky schopnosti pružně a masově spolupracovat.
Další otázkou, která hned vyvstane
v mysli zvídavého posluchače, bude:
Jak to přesně děláme?
Díky čemu dokážeme ze všech zvířat takto spolupracovat pouze my?
Odpovědí je naše představivost.
Dokážeme pružně spolupracovat s nesčetnými cizími lidmi,
protože ze všech zvířat na planetě pouze my
dokážeme vytvářet fiktivní příběhy a věřit jim.
A dokud všichni věříme stejné fikci,
tak všichni uznáváme a dodržujeme stejná pravidla,
stejné normy, stejné hodnoty.
Ostatní zvířata užívají svůj komunikační aparát
pouze k popisu reality.
Šimpanz řekne: „Hele! Támhle je lev, zdrháme!“
Nebo: „Hele, támhle je banánovník! Dáme si banány!“
Lidé však s pomocí jazyka nejenže popisují realitu,
ale také vytvářejí nové, fiktivní skutečnosti.
Člověk řekne: „Hele, nad těmi mraky je bůh!“
„A když nebudeš poslouchat,
pošle tě bůh po smrti do pekla.“
A když té smyšlené historce uvěříte,
budete uznávat tatáž pravidla, normy, zákony a hodnoty
a můžete spolupracovat.
To je něco, co dokáží jen lidé.
Šimpanz vám nedá banán jen proto,
že mu slíbíte: "Po smrti přijdeš do nebe,"
(smích)
„a budeš odměněn spoustou banánů,
tak mi tenhle banán dej.“
Tomu žádný šimpanz nikdy neuvěří.
Takovýmto příběhům věří jen lidé.
Proto vládneme světu,
zatímco šimpanzi jsou zamčení v ZOO a výzkumných laboratořích.
Snad už vám tedy zní přijatelně,
že co se týče náboženství, lidé spolupracují díky víře v tutéž fikci.
Miliony lidí se sejdou a postaví katedrálu či mešitu,
bojují v rámci křížové výpravy či džihádu, protože věří týmž příběhům –
o Bohu, o nebi a o pekle.
Rád bych ale zdůraznil, že úplně tentýž princip
stojí za všemi podobami masové lidské spolupráce,
a to nejen ve sféře náboženství.
Vezměte si například justici.
Většina dnešních právních systémů je založena na víře v lidská práva.
Ale co jsou ta lidská práva?
Lidská práva jsou, stejně jako Bůh a nebe, pouze fikce, kterou jsme vymysleli.
V objektivní realitě neexistují.
Nejsou to nějaké biologické vlastnosti rodu Homo sapiens.
Když lidskou bytost rozříznete a kouknete dovnitř,
najdete srdce, ledviny, neurony hormony a DNA,
ale nenajdete žádná práva.
Práva existují jen v příbězích,
které posledních pár století vymýšlíme a šíříme.
Mohou to být velmi pozitivní, velice dobré příběhy,
ale pořád jsou to jen námi vymyšlené fikce.
Totéž platí pro sféru politiky.
V moderní politice jsou nejdůležitějšími faktory státy a národy.
Ale co jsou to ty státy a národy?
Objektivně neexistují.
Hora objektivně existuje.
Můžete ji vidět, sáhnout si na ni, třeba k ní i přivonět.
Ale národ nebo stát,
jako Izrael, Írán, Francie nebo Německo,
to je pouhá smyšlenka,
na níž jsme si dobře zvykli.
To samé platí ve sféře ekonomiky.
Nejdůležitějšími hráči v globální ekonomice
jsou společnosti a korporace.
Mnozí z vás možná pracují pro korporace
jako Google, Toyota nebo McDonald.
Co vlastně tyhle věci jsou?
Jsou tím, čemu právníci říkají "právní fikce".
Jsou to příběhy vymyšlené a udržované
mocnými čaroději, kterým říkáme právníci.
(smích)
A co korporace v jednom kuse dělají?
V prvé řadě se snaží vydělat peníze.
Co jsou to peníze?
Opět nic, co by objektivně existovalo; nemají objektivní hodnotu.
Vezměte si dolarovou bankovku. Je to jen zelený papírek.
Nemá žádnou hodnotu.
Nemůžete ji sníst ani vypít,
nemůžete si ji obléct.
Jenže tu jsou mocní vypravěči příběhů:
velcí bankéři,
ministři financí,
premiéři –
a ti nám přesvědčivě říkají:
„Vidíš ten zelený papírek?“
„To je vlastně jako 10 banánů.“
A když tomu věřím já i vy
a všichni ostatní,
doopravdy to funguje.
Můžu tenhle bezcenný papírek vzít,
jít do supermarketu,
dát ho někomu, koho jsem v životě neviděl,
a dostat za něj opravdové banány, které můžu sníst.
To je něco úžasného.
Se šimpanzem se vám to nepovede.
Šimpanzi obchodují, to ano:
„Ty mi dáš kokos, já ti dám banán.“
Takhle to fungovat může.
"Ale ty chceš banán
za bezcenný papírek?"
"Ani nápad!"
"Za koho mě máš? Za člověka?"
(smích)
Peníze jsou vlastně nejúspěšnější příběh,
který lidé kdy vymysleli,
a to proto, že je to jediný příběh, kterému věří každý.
Ne každý věří v Boha,
ne každý věří v lidská práva,
ne každý věří v nacionalismus,
ale každý věří v peníze, v dolarovou bankovku.
Dokonce i Usáma bin Ládin.
Nenáviděl americkou politiku, americké náboženství
i americkou kulturu.
Proti americkým dolarům ale nic neměl.
Vlastně je měl celkem rád.
(smích)
Abych to shrnul:
My, lidé, vládneme světu, protože žijeme ve dvou realitách.
Všechna ostatní zvířata žijí v té objektivní.
Jejich realita sestává z objektivních objektů,
jako jsou řeky, stromy, lvi a sloni.
My, lidé, také žijeme v objektivní realitě.
V našem světě jsou také řeky, stromy, lvi a sloni.
Ale během staletí
jsme si nad touto objektivní realitou zkonstruovali
další vrstvu: fiktivní realitu.
Realitu, kterou tvoří fiktivní entity
jako národy, bohové, peníze či korporace.
Úžasné na tom je, že se během historie
tato fiktivní realita stávala pořád mocnější
a dnes jsou tyto fiktivní entity těmi nejmocnějšími
hybateli světa.
Přežití řek, stromů, lvů a slonů dnes závisí
na rozhodnutích a přáních fiktivních entit,
jako jsou Spojené státy, Google nebo Světová banka.
Entit, které existují pouze díky naší představivosti.
Děkuji.
(potlesk)
Bruno Giussani: Yuvale, vyšla vám nová kniha.
Po „Sapiens“ jste napsal další.
Zatím ale vyšla jen v hebrejštině.
Yuval Noah Harari: Na překladu zrovna pracuji.
BG: V té knize, jestli tomu dobře rozumím,
tvrdíte, že úžasné objevy, jichž jsme právě svědky,
mohou nejen zlepšit naše životy,
ale také vytvořit – cituji –
„... novou třídu a nový třídní boj, tak jako dříve průmyslová revoluce.“
Rozvedl byste to?
YNH: Ano. Během průmyslové revoluce
jsme byli svědky vzniku nové třídy – proletariátu.
Politické i společenské dějiny posledních 200 let se hodně točily kolem toho,
co si s touto třídou a novými problémy i možnostmi počít.
Teď vidíme vzestup nové velké třídy "zbytečných lidí".
(smích)
Počítače se zlepšují v dalších a dalších oblastech,
a dost možná budou mnohé úkoly zvládal lépe než my,
takže se lidé stanou zbytečnými.
Velkou politickou a ekonomickou otázkou
21. století tak bude:
„K čemu vlastně potřebujeme lidi?“
Nebo alespoň: „K čemu jich potřebujeme tolik?“
BG: Máte v knize odpověď?
YNH: Zatím to vypadá, že smyslem lidí bude užívat si
drog a počítačových her.
(smích)
Ale to nezní moc povzbudivě.
BG: Dobře, takže vlastně říkáte
na základě množících se důkazů
o významné ekonomické nerovnosti, že tento proces
už začíná?
YNH: Ne, tohle není proroctví.
Jen zvažuji vše, co nás může čekat.
Jedna možnost je, že vznikne velká třída zbytečných lidí.
Další možnost je, že se lidstvo rozdělí
do různých biologických kast,
kde se z bohatých stanou virtuální bohové,
kdežto z chudých ona třída zbytečných lidí.
BG: Věřím, že z toho za rok za dva bude další přednáška.
Yuvale, díky, že jsi k nám přijel.
YNH: Dík.
(potlesk)