Fa setanta mil anys els nostres avantpassats eren animals insignificants.
El més important que hem de saber sobre els humans prehistòrics
és que eren poc importants.
El seu impacte en el món no ha estat molt més gran que el de les meduses,
les lluernes o els picots.
Avui dia, al contrari, nosaltres controlem aquest planeta.
I la pregunta és:
"Com hem arribat des d'allà fins a aquí?
Com ens hem transformat de simis insignificants
ocupant-se dels seus afers en una cantonada d'Àfrica,
en els governants del planeta Terra?
Normalment, busquem la diferència entre nosaltres i els altres animals
en el nivell individual.
Volem creure, vull creure
que hi ha alguna cosa especial en mi, en el meu cos, en el meu cervell,
que em fa superior a un gos, a un porc o a un ximpanzé.
Però la veritat és que, en el nivell individual,
és vergonyós com de semblant sóc a un ximpazé.
I si m'agafeu a mi i a un ximpanzé i ens ajunteu en alguna illa solitària
i haguéssim de lluitar per sobreviure i veure qui sobreviu millor,
indubtablement apostaria pel ximpanzé i no per mi.
I això no és res dolent en mi personalment.
Suposo que si agafessin
qualsevol de vosaltres i us deixessin sols
amb un ximpanzé en una illa, ell ho faria molt millor.
La diferència real entre els humans i tots els altres animals
no està en el nivell individual; està en el nivell col·lectiu.
Els humans controlen el planeta perquè són els únics animals
que poden cooperar tant amb flexibilitat com en grups molt grans.
Avui dia, hi ha altres animals —com els insectes socials:
les abelles, les formigues—
que poden cooperar en gran massa però no ho fan amb tanta flexibilitat.
Aquesta cooperació és molt rígida.
Bàsicament, només hi ha una manera en què un rusc pot funcionar.
I si hi ha una nova oportunitat o un perill nou,
les abelles no poden reinventar el sistema social de la nit al dia.
No poden, per exemple, executar la reina
i establir una república d'abelles
o una dictadura comunista d'abelles obreres.
Altres animals, com ara els mamífers socials
—els llops, els elefants, els dofins, els ximpanzés—
poden cooperar amb molta més flexibilitat,
però només ho fan en grups petits
perquè la cooperació entre ximpanzés
es basa en el coneixement proper d'un a l'altre.
Jo sóc un ximpanzé i vosaltres sou un ximpanzé,
i vull col·laborar amb vosaltres,
necessito conèixer-vos personalment.
Quin tipus de ximpanzé sou vosaltres? Sou un bon ximpanzé?
Sou un ximpanzé malvat? Sou de confiança?
Si no us conec, com puc col·laborar amb vosaltres?
L'únic animal que pot combinar ambdues activitats
i col·laborar amb flexibilitat i així i tot fer-ho en grans grups
som nosaltres, l'Homo Sapiens.
1 contra 1, o fins i tot 10 contra 10,
els ximpanzés poden ser millors que nosaltres.
Però si enfrontem 1000 humans amb 1000 ximpanzés,
els humans guanyaran fàcilment pel simple fet que mil ximpanzés
no saben cooperar de cap manera.
I si provem de ficar 100 000 ximpanzés
a Oxford Street, a l'estadi de Wembley,
a Tienanmen Square o al Vaticà, es formarà un caos, un complet caos.
Només imaginem l'estadi de Wembley amb 100 000 ximpanzés.
Bogeria completa.
En canvi, els humans normalment s'hi reuneixen en grups de desenes de mils
i no s'hi forma caos, normalment.
El que s'hi forma són xarxes de cooperació extremadament sofisticades i efectives.
Tots els grans èxits de l'espècie humana al llarg de la història,
tant si és construir les piràmides o viatjar a la Lluna,
no han estat basades en capacitats individuals,
sinó en aquesta habilitat per cooperar amb flexibilitat en grans grups.
Penseu inclús en aquesta mateixa xerrada que estic fent ara:
estic aquí davant d'un públic d'unes 300 o 400 persones.
La majoria de vosaltres sou desconeguts per a mi.
De la mateixa manera, no conec gaire la gent que ha organitzat i treballat
en aquest esdeveniment.
No conec el pilot ni els membres de la tripulació de l'avió
que m'ha portat aquí, ahir, a Londres.
No conec la gent que va inventar i fabricar aquest micròfon
i aquestes càmeres que estan gravant el que estic dient.
No conec la gent que va escriure tots els llibres i articles que he llegit
per preparar-me per a aquesta xerrada.
I, sens dubte, tampoc conec tota la gent
que deu estar veient aquesta xerrada a través d'Internet
en algun lloc de Buenos Aires o de Nova Delhi.
No obstant això, encara que no ens coneguem
podem treballar junts per crear aquest intercanvi global d'idees.
Això és una cosa que els ximpanzés no poden fer.
Ells es comuniquen, és clar,
però mai no veurem un ximpanzé viatjar fins a un grup de ximpanzés
per fer-los una xerrada sobre plàtans, elefants
o qualsevol cosa que pugui interessar els ximpanzés.
Ara, la cooperació no és sempre bona, és clar;
totes les coses horribles que els humans han fet al llarg de la història
—i n'hem fet de molt horribles—
totes aquelles coses també han estat basades en la col·laboració a gran escala.
Les presons són un mètode de cooperació, els acoradors són un mètode de cooperació,
els camps de concentració són un mètode de cooperació.
Els ximpanzés no tenen escorxadors, ni presons ni camps de concentració.
Ara suposem que potser us he pogut convèncer que sí,
nosaltres controlem el món perquè podem col·laborar amb flexibilitat en grans grups.
La següent pregunta que immediatament sorgeix
en la ment d'un oient curiós és: Exactament, com ho fem?
Què ens permet, de tots els animals, cooperar de tal manera?
La resposta és la nostra imaginació.
Podem cooperar amb flexibilitat amb un incomptable nombre de desconeguts
perquè nosaltres sols, de tots els animals del planeta
podem crear i creure ficcions, històries fictícies.
I sempre que tothom cregui en la mateixa ficció,
tothom obeeix i segueix les mateixes regles,
les mateixes normes, els mateixos valors.
Tots els altres animals utilitzen el seu sistema de comunicació
només per descriure la realitat.
Un ximpanzé deu dir: "Mira! Un lleó, fugim!"
o "Mira! Hi ha un plataner allà! Anem-hi i agafem-ne plàtans!"
Els humans, al contrari, utilitzen el seu llenguatge
no només per descriure la realitat, sinó per crear-ne de noves i fictícies.
Un humà pot dir: "Mira, hi ha un déu per damunt dels núvols!
I si no fas el que jo et dic, quan moris, Déu et castigarà i t'enviarà a l'infern."
I si tots us creieu aquesta història que m'he inventat,
llavors seguireu les mateixes normes, lleis i valors
i podeu cooperar.
Això és una cosa que només els humans poden fer.
Mai no podrem convèncer un ximpanzé perquè ens doni un plàtan
prometent-lo: "... després de morir, aniràs al cel dels ximpanzés..."
(Rialla)
"... i rebràs molts molts de plàtans pels teus bons actes.
Llavors, dóna'm aquest plàtan."
Cap ximpanzé mai no es creurà tal història.
Només els humans creiem tals històries,
per la qual cosa controlem el món,
mentre que els ximpanzés estan tancats en zoos i laboratoris d'investigació.
Ara devem trobar acceptable que sí,
en el camp religiós, els humans cooperen creient en les mateixes ficcions.
Milions de persones s'uneixen per construir una catedral o una mesquita
o per lluitar en una croada o un gihad perquè tots creuen en les mateixes històries
sobre Déu, el cel i l'infern.
Però el que vull emfatitzar és que exactament el mateix mecanisme
és la base de totes les altres formes de cooperació humana a escala massiva
no només en el camp religiós.
Prenguem, per exemple, el camp legal.
La majoria dels sistemes legals d'avui dia es basen
en una creença dels drets humans.
Però què són els drets humans?
Els drets humans, com Déu i el cel, són una història que hem inventat.
No són una realitat objectiva;
no són cap efecte biològic de l'Homo Sapiens.
Prenguem un ésser humà, obriu-lo i mireu-hi dins.
Hi trobareu el cor, els ronyons, neurones, hormones, ADN...,
però no hi trobareu cap dret.
L'únic lloc on trobareu drets és a les històries
que hem inventat i divulgat al llarg dels últims segles.
Hi deu haver històries molt positives, molt bones històries,
però només són històries fictícies que hem inventat.
El mateix és veritat en l'àmbit polític.
Els factors més importants en política moderna són els estats i les nacions.
Però què són els estats i les nacions?
No són una realitat objectiva.
Una muntanya és una realitat objectiva.
Podem veure-la, podem tocar-la, fins i tot podem olorar-la.
Però una nació o un estat,
com ara Israel, l'Iran, França o Alemanya,
només és una història que ens hem inventat
i a la qual ens hem aferrat fortament.
El mateix és veritat en l'àmbit econòmic.
Els actors més importants avui dia de l'economia global
són les empreses i corporacions.
Molts de vosaltres ara, potser, treballeu en una corporació,
com Google, Toyota o McDonald's.
Què són exactament aquestes coses?
Són el que els advocats anomenen ficcions legals.
Són històries inventades i mantingudes pels poderosos mags que anomenem advocats
(Rialla)
I què fan les corporacions en tot el dia?
La majoria del temps, intenten guanyar diners.
Però què són els diners?
De nou, els diners no són una realitat objectiva;
no té un valor objectiu.
Prenguem aquest tros de paper verd, el bitllet de dòlar.
Mireu-lo, no té cap valor.
No es pot menjar, no es pot beure, no es pot portar.
Però després apareixen aquestos contacontes
—els grans banquers, els ministres de finances,
els primers ministres— i ens conten una història convincent:
"Mira, veus aquest tros de paper verd? Val 10 plàtans."
I si jo m'ho crec, us ho creieu i tothom s'ho creu, funciona.
Puc agafar aquest paper sense valor, anar al supermercat,
donar-lo a un complet desconegut a qui no havia vist abans
i obtenir, a canvi, plàtans de veritat que puc menjar.
Això és una cosa impressionant.
Això ho podríem fer mai amb ximpanzés.
Els ximpanzés comercien, per descomptat:
"Sí, dóna'm un coco; jo et dono un plàtan."
Pot funcionar.
Però tu em dónes un tros de paper sense valor
i esperes que jo et doni un plàtan?
De cap manera!
Què et penses, que sóc un humà?
(Rialla)
Els diners són, de fet, la història amb més èxit
que han inventat i contat mai els humans
perquè és la única història que tothom es creu.
No tothom creu en Déu,
no tothom creu en els drets humans,
no tothom creu en el nacionalisme,
però tothom creu en els diners i en el bitllet de dòlar.
Prenguem, fins i tot, l'Osama Bin Laden.
Ell odiava els polítics nord-americans, la religió nord-americana
i la cultura nord-americana
però no tenia cap objecció als dòlars americans.
Li agradaven bastant, de fet.
(Rialla)
Per concloure, llavors:
Nosaltres els humans controlem el món perquè vivim en una realitat dual.
Tots els altres animals viuen en una realitat objectiva.
La seva realitat consisteix en entitats objectives,
com ara rius, arbres, lleons i elefants.
Els humans també vivim en una realitat objectiva.
En el nostre món, també hi ha rius, arbres, lleons i elefants.
Però al llarg dels segles,
hem construït damunt d'aquesta realitat objectiva
una segona capa de realitat fictícia,
una realitat d'entitats fictícies,
com les nacions, com els déus, com els diners, com les corporacions.
I el que és impressionant és que, com ha revelat la història,
aquesta realitat fictícia s'ha tornat més i més poderosa
de manera que avui dia, les forces més poderoses del món
són aquestes entitats fictícies.
Actualment, la mateixa supervivència de rius, arbres, lleons i elefants
depèn de les decisions i desitjos de les entitats fictícies,
com els Estats Units, com Google, com el Banc Mundial
—entitats que només existeixen en la nostra imaginació.
Gràcies.
(Applaudiment)
Bruno Giussani: Yuval, tens un nou llibre.
Després de "Sapiens", vares escriure'n un altre
i està en hebreu, però no està traduït encara a...
Yuval Noah Harari: Treballo en la traducció mentre parlem.
BG: En el llibre, si ho he entès bé,
defenses que els grans avenços que estem experimentant ara
no només faran les nostres vides molt millors,
sinó que crearan, i et cito,
"... noves classes i lluites de classes, com va fer la Revolució Industrial."
Pots aprofundir-nos-ho?
YNH: Sí. A la Revolució Industrial
vàrem veure una creació d'una nova classe del proletariat urbà.
I molta història política i social dels últims 200 anys suposava
el que s'havia de fer amb aquesta classe, i els nous problemes i oportunitats.
Ara, veiem la creació d'una classe massiva de gent inútil.
(Rialla)
Mentre els ordinadors es tornen millors en cada vegada més camps,
hi ha una diferent possibilitat que els ordinadors ens superaran
en moltes feines i faran redundants als humans.
I després la gran pregunta política i econòmica
del segle XXI serà,
"Per a què necessitem els humans?"
o almenys, "Per a què necessitem tants d'humans?"
BG: Tens una resposta al llibre?
YNH: Actualment, la millor suposició que tenim és per tenir-los contents
amb drogues i jocs d'ordinador...
(Rialla)
però això no sembla un futur gaire atractiu.
BG: D'acord, llavors, bàsicament, tu dius en el llibre i aquí
que per a tot el debat sobre l'evidència creixent
de desigualtat econòmica significativa, només estem al principi del procés?
YNH: De nou, no és una profecia;
és veure tots els tipus de possibilitats abans de nosaltres.
Una possibilitat és aquesta creació d'una nova classe massiva de gent inútil.
Una altra possibilitat és la divisió de la humanitat
en diferents castes biològiques,
amb els rics ascendits a déus virtuals
i els pobres degradats a aquest nivell de gent inútil.
BG: Aquí veig una altra xerrada TED en un any o dos.
Gràcies, Yuval, per fer el viatge.
YNH: Gràcies!
(Aplaudiment)